Държавен вестник, бр. 79, 2022 г., стр. 10

СТР.  10	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  79
наказателната политика на държавата. Под 
„наказателна политика“ тук се разбира, пър-
во, създаването на кръга от законови (нака-
зателни) норми, които определят видовете 
престъпления и отграничават престъпното от 
непрестъпното поведение; второ, в рамките на 
приетото за престъпно поведение да се разгра-
ничат (диференцират) отделните престъпления 
и наказанията за тях. И двата проблема стоят 
пред законодателя за разрешаване. 
Законодателят е този, който е овластен да 
установи противоправността и наказуемост-
та на определени деяния и чрез Особената 
част на Наказателния кодекс да ги очертае и 
квалифицира като престъпления. Обосновано 
е да се предположи, че пристъпвайки към 
криминализация на отделни деяния, законода-
телят основава нормотворческата си дейност 
върху анализ и оценка на криминологическата 
реалност – състоянието, структурата и дина-
миката на престъпността в сходни сфери на 
наказателноправно въздействие, степента на 
латентност (висока, средна, ниска), включител-
но и ефективността на очакваната генерална и 
специална превенция, и не на последно място, 
неизбежността в развитието на обществените 
процеси. С оглед на резултатите от такава 
оценка се вземат решенията за криминали-
зирането на определени деяния, съответно за 
декриминализирането на други.
Решенията за криминализиране или декри-
минализиране на определени деяния по своята 
същност са политически, защото предпоста-
вят избор между противоположни интереси, 
ценности и виждания. Поради характера си 
на общонационално представително учреж-
дение демократично избраният парламент е 
точният форум, където в условията на широк 
обществен диалог да се намери подходящият 
баланс между сблъскващите се интереси и 
ценности в сферата на наказателноправното 
регулиране. 
Същевременно в конституционната демо-
крация автономията на законодателя бива ба-
лансирана на основата на редица ограничения, 
записани в Конституцията и предназначени да 
защитят ценности от висш порядък, които не 
могат да бъдат „жертвани“ произволно от по-
литическите мнозинства в парламента. Огра-
ниченията, които съвременните конституции 
поставят пред свободата на законодателя да 
определя наказателната политика на държа-
вата, най-често се претворяват в конкретни 
проявления на принципа на правовата държава 
в областта на наказателното право и процес: 
Nullum crimen sine lege; Nulla poena sine lege; 
Nulla poena sine culpa; Non bis in idem. 
Основните права и свободи традиционно 
също служат като преграда пред дискрецион-
ната власт на законодателя да криминализира, 
като проявяват нетърпимост към наказател-
ното преследване на действия или бездейст-
вия, които представляват изява на същите 
тези права и свободи. Общата правозащитна 
интензивност на конституционноправната 
система предполага при определяне характера, 
обхвата и степента на интензивност на нака-
зателноправното въздействие законодателят 
да не престъпва забранената за репресивно 
навлизане територия на неотменимите права 
и свободи.
В съзвучие с достиженията на съвремен-
ния конституционализъм Конституцията от 
1991 г. ограничава публичната власт чрез 
въвеждане на ценностно обвързан ред, поради 
което дискреционната свобода на законода-
теля да определя наказателната политика 
на държавата свършва там, където започва 
защитеното от Основния закон пространство 
от ценности и принципи. В своята практика 
Конституционният съд приема, че подлага-
нето на законодателните актове на стриктна 
преценка за спазването на онези ценности, с 
които цялото общество се е обвързало, при-
давайки им ранг на върховно право, е задача 
на конституционното правосъдие (Решение 
№ 12 от 2016 г. по к. д. № 13/2015 г.). 
Поради това и на фона на така очертания 
конституционен периметър на законодателна 
автономия по настоящото дело Конституци-
онният съд е правомощен да провери дали 
законодателят е пропуснал да приспособи 
съдържанието на заварената „предконсти-
туционна“ норма на чл. 329, ал. 1 НК към 
ценностния порядък на действащата Консти-
туция и доколко това води като резултат към 
нарушаване на основни права до степен, че 
да се накърни тяхната същност.
Проследена ретроспективно, разпоредбата 
на чл. 329, ал. 1 НК е обсъждана и създадена 
в коренно различна обществено-политическа 
и икономическа ситуация и представлява 
санкционна охрана на действащото към мо-
мента на нейното приемане конституционно 
задължение за полагане на общественополезен 
труд. Диспозицията на чл. 329, ал. 1 НК е по-
влияна от ударението, което конституциите от 
1947 и 1971 г. поставят върху задълженията на 
гражданите и върху необходимостта от „един-
ство на правата и задълженията“, в което се 
търси неутрализиране на притегателната сила 
на правата и свободите посредством отрезви-
телното действие на задълженията, т.е. служи 
за оправдание на силната и господстваща 
позиция на държавата спрямо гражданското 
общество. Това е основна линия в доктрината 
от онова време: принципът за единството на 
правата и задълженията е експониран като 
основно начало – правата са „предоставени“, 
а не присъщи на човека, поради което се 
набляга върху задълженията, т.е. върху това, 
което се дължи срещу предоставените права.
Обвързването на труда с императив за 
неговото полагане принадлежи на консти-
туционната ни история. Основният закон от 
1991 г. урежда правото на труд като субек-