Държавен вестник, бр. 66, 2024 г., стр. 17

БРОЙ  66	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  17   
културното сближаване с определена степен 
на дезинтеграция на нациите. Като отчитат, 
че с техническия и технологичния напредък 
миграционните модели, казано най-общо, 
значително се променят (тази трансформация 
е очевидна в рамките на Европейския съюз, 
където свободата на движение позволява 
практически неограничени пътувания и миг­
рация) и населението на държавите вместо с 
хомогенност все повече се отличава с включ­
ване на групи от различни раси или етноси, 
всяка със собствени традиции и езици, съдът 
подчертава, че и днес определящ фактор в 
международните отношения са националните 
държави и съвременната политическа прак­
тика се основава на концепцията за нацио­
нален суверенитет и на правото на нациите 
на самоопределение. 
Фундамент и отличителна характеристика 
на националната държава е националната 
идентичност, която е синтез на история и 
духовност и аспект на политическата култура 
на обществото. Националната идентичност 
включва както политически, така и културни 
измерения. С утвърждаването на националната 
държава като основен политически субект в 
модерността най-често срещаният израз на 
културна идентичност е в това, което се раз­
бира като „национална култура“. Хората не 
са граждани само в юридическия смисъл – те 
участват в идеята за нацията, представена от 
нейната национална култура. Националните 
култури изграждат идентичности, като произ­
веждат значения за „нацията“, с които можем 
да се идентифицираме. Същественото е, че 
националната култура се изгражда, същест­
вува и се развива въз основа на и в най-тясна 
връзка с индивидуалната идентичност на всеки 
един и на всички в рамките на една нация/
национална държава.
Създателите на Конституцията от 1991 г. 
са водени от ясна представа за тези процеси 
и тяхната перспектива и от разбирането за 
многопластовия и динамичен характер на 
националната идентичност, за свързаността 
на нация и културна идентичност и за нейната 
сложна и многоаспектна природа. Това се по­
твърждава от дебатите във Великото Народно 
събрание при обсъждането и гласуването 
на разпоредбата на чл. 23 и на чл. 54. Про­
токолите от заседанията на Комисията за 
изработване на проект за Конституция (от 
17.06.1991 г.) и стенограмите от пленарните 
заседания на Великото Народно събрание 
(137-о, 150-о и 156-о пленарно заседание от 
22.05.1991 г., 12.06.1991 г. и 18.06.1991 г.) са 
показателни за подхода на конституционния 
законодател. Първоначалната редакция на 
разпоредбата на чл. 23 е: „Държавата създава 
условия за свободното развитие на науката, 
културата и изкуствата и ги подпомага.“ Това 
съдържание на разпоредбата е предмет на 
задълбочено обсъждане, ведно с разпоредба­
та на чл. 54, и в окончателната редакция на 
чл. 23 задължението на държавата да създава 
условия за свободно развитие е по отношение 
на науката, образованието и изкуствата, а 
в глава втора „Основни права“ е закрепено 
правото на всеки да се ползва от културните 
ценности и да развива своята култура. 
Съдът подчертава, че в резултат на това в 
конституционната уредба е постигнат баланс 
между, от една страна, насърчаването на кул­
турното многообразие чрез предоставяне на 
право (активно и пасивно) на всеки индивид 
да се ползва от националните и общочовеш­
ките културни ценности и да развива своята 
култура в съответствие с етническата си при­
надлежност, което се признава и гарантира 
от закона – чл. 54, ал. 1 от Конституцията, и 
от друга страна, утвърждаването на културни 
елементи на националната идентичност, в 
разпоредбата на чл. 23, която подчертава дух 
на общност и единство. 
България се е утвърдила и исторически се е 
възраждала именно чрез културните, както и 
образователните, усилия и това самоопределя 
нацията, формира и характеризира национал­
ната идентичност, което обосновава и закреп­
ването в чл. 23 на науката, образованието и 
изкуствата като ценности с конституционен 
ранг при приемането на Основния закон през 
1991 г. Чрез обвързването на държавата със 
задължение да създава условия за тяхното 
свободно развитие, да ги подпомага, както 
и да се грижи за опазване на национално­
то историческо и културно наследство, в 
действителност е описана, включително чрез 
изкуствата, националната култура като свър­
зана с историята на страната, със споделена 
идентичност и с набор от ценности. 
Понятието „национална култура“ (както 
и понятието „култура“) е широко обсъждано 
и теоретизирано в научните изследвания и 
анализи. Конституционният съд не може да 
се включи в този дебат и само отбелязва, че 
националната култура се основава на общи 
идентичност, основни ценности и институции 
и история и непрекъснато се създава съв­
местно. Накратко, създателите на Конститу­
цията са установили основите за развитие на 
националната културна идентичност, водени 
от виждането за националната култура като 
колективен феномен – тя се създава от нас и 
ни определя, има стабилна основа, но съще­
временно е динамична, развиваща се в отго­
вор на променящия се свят и нарастващото 
многообразие, духът на българската общност 
е балансиран с признанието и уважението на 
разнообразието на културни идентичности 
чрез правото на всеки да развива своята кул­
тура – както гражданин на държавата, така