Държавен вестник, бр. 30, 2013 г., стр. 60

СТР.  60	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  30
която то има особени заслуги в обществената и 
икономическата сфера, в областта на науката, 
технологията, културата или спорта.
Съдът отчита, че независимо от упражнява­
не на правомощията по чл. 98, т. 9, 11 и 12 от 
Конституцията само от държавния глава или 
вицепрезидента и длъжностни лица от органи на 
изпълнителната власт, в рамките на правомощията 
си, извършват определени законово регламен­
тирани дейности и издават актове, свързани с 
изброените правомощия. В тези случаи дейността 
на органите на изпълнителната власт не съвпада с 
основната им правоприлагаща дейност, при която 
те чрез издаване на индивидуални административ­
ни актове пряко създават права или задължения 
или непосредствено засягат права, свободи или 
законни интереси на граждани или организации.
Действията на длъжностни лица от органи на 
изпълнителната власт образно могат да се разде­
лят на две групи: действия и инициативи, които 
предхождат и подготвят издаването на указите 
от президента, и действия, следващи издаването 
им. Първата група действия в някои случаи ня­
мат юридически характер, а се предприемат от 
администрацията за подготвяне издаването на 
укази от президента, поради което сами по себе 
си те не произвеждат пряко правни последици. 
В част от производствата по издаване на прези­
дентските укази длъжностните лица от органи на 
изпълнителната власт са косвени участници, тъй 
като са овластени да предоставят на президента 
само предвидените в закон или друг нормативен 
акт мнения, становища, сведения, справки и 
документи. Така при упражняване правото на 
помилване президентът събира данни за вида и 
размера на наложеното с присъдата наказание, 
за остатъка от него, за поведението на осъдения 
и други от длъжностни лица от Главна дирекция 
„Изпълнение на наказанията“ при Министерство­
то на правосъдието; по искания за опрощаване 
на несъбираеми държавни вземания президентът 
събира доказателства за тяхната несъбираемост 
от органи на Министерство на финансите или 
от съответния общински съвет. Тези актове не 
са израз на проява на власт и не притежават 
необходимите белези на административни акто­
ве. При упражняване на конституционните си 
правомощия президентът е независим, поради 
което тези актове на органите на изпълнител­
ната власт не са задължителни за него и не го 
обвързват да постанови указа си в определен 
смисъл (вж. Решение № 2 от 28.03.2002 г. по к. 
д. № 2/2002 г.).
В други случаи действията на длъжностни 
лица от органи на изпълнителната власт са 
необходима и задължителна предпоставка 
за валидност на крайния юридически акт на 
президента и без тях той не може да издаде 
указ. В производствата по издаването на укази, 
свързани с българско гражданство, Съветът по 
гражданството при Министерството на право­
съдието дава мнение по молбите и предложе­
нията, свързани с българското гражданство, 
след писмени становища от Министерството 
на вътрешните работи и на Държавна агенция 
„Национална сигурност“ (чл. 33, ал. 3 ЗБГ), а 
въз основа на мнението на съвета министърът 
на правосъдието прави предложение до пре­
зидента за издаване на указ за придобиване, 
възстановяване, освобождаване или лишаване 
от българско гражданство, както и за отмяна 
на натурализация (чл. 34 ЗБГ).
Другата група действия на органите на изпъл­
нителната власт следват издаването на укази от 
президента и са свързани с привеждането им в 
изпълнение. За целта указите се приподписват 
от министъра на правосъдието или от министъ­
ра на финансите като гаранция за поемане на 
политическа отговорност. Както вече се е про­
изнесъл Конституционният съд с Решение № 13 
от 25.07.1996 г. по к. д. № 11/1996 г., „смисълът 
на контрасигнатурата е, че съответният министър 
споделя отговорността за издаването на указа и 
поема политическата отговорност, която може 
да бъде реализирана по пътя на парламентарния 
контрол и означава акт на поемане на задъл­
жение за привеждане в действие и изпълнение 
на съдържанието на съответния указ“.
Парламентарният контрол се упражня­
ва от Народното събрание по отношение 
на изпълнителната власт и е закрепен на 
конституционно ниво в чл. 62, ал. 1, чл. 79, 
ал. 2, чл. 83, ал. 2, чл. 89, ал. 1 и чл. 90 от 
Конституцията.  България е република с 
парламентарно управ­ление (чл. 1, ал. 1 от 
Конституцията), което не означава управле­
ние на парламента, а на избраното от него 
правителство. Поради избирането му от На­
родното събрание (чл. 84, т. 6 от Основния 
закон) правителството е зависимо от него и 
управлява, докато се ползва с доверието му, 
но парламентарният контрол е резултат на 
юридическата зависимост, уредена в чл. 62, 
ал. 1 от Конституцията. Същността на пар­
ламентарния контрол е Народното събрание 
да получава информация за законността и 
целесъобразността на дейността на правител­
ството по въпроси, които засягат държавни 
и обществени интереси, с цел да прецени 
политиката на правителството следва ли 
политиката на избралия го парламент, за да 
продължи да се ползва с доверието му. Като 
израз на политическата дейност на Народ­
ното събрание парламентарният контрол е 
официален институционален контрол върху 
изпълнителната власт. Въпросите трябва да 
са съществени, за да бъде оправдано използ­
ването на средствата за парламентарен кон­
трол. Той не трябва да служи за събиране на 
информация по въпроси, с които се имитира 
държавен и обществен интерес или изкуст­
вено се отклонява интересът на обществото 
от истински важните въпроси, „защото, ако 
случаите и средствата престанат да се из­
ползват изключително с оглед на държавния