Държавен вестник, бр. 84, 2021 г., стр. 15

БРОЙ  84	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  15  
и възможно най-меко средство за постигане 
на конституционно оправданата цел (Решение 
№ 14 от 4 ноември 2014 г. по к.д. № 12/2014 г.). 
Съдът изтъква в Решение № 3 от 23 март 2021 г. 
по к.д. № 11/2020 г., че държавата трябва да се 
въздържа от действия, с които засяга правото 
на собственост по произволен начин. 
Справедливият баланс между преследваната 
от закона легитимна цел – борба с определен 
вид престъпни посегателства и обхвата и ин­
тензитета на държавната намеса при ограни­
чаване на правата на гражданите в обществен 
интерес, зависи от много фактори, включително 
и от поведението на собственика на вещта или 
най-малко от връзката между поведението му 
и престъплението. На лицата, засегнати от 
намеса в правото им на собственост, следва 
да се предостави достатъчна възможност да 
изложат аргументите си пред компетентните 
органи за целите на ефективно оспорване на 
наложените мерки с оглед тяхната законо­
съобразност, обоснованост или наличие на 
произвол.
И в четирите атакувани законови разпоредби 
съдът е задължен да приложи принудително 
безвъзмездно отчуждаване на определени от 
закона движими вещи, непринадлежащи на 
виновното за престъплението лице. Принуди­
телното безвъзмездно отчуждаване в полза на 
държавата на вещи, представляващи частна 
собственост, е допустимо в някои случаи, но 
не и в други. В Наказателния кодекс са пред­
видени няколко такива хипотези – като вид 
наказание – конфискация по чл. 44, ал. 1, във 
връзка с чл. 37, ал. 1, т. 3 от НК, което следва 
да се разграничи от хипотезите, предвидени в 
атакуваните разпоредби. Конфискацията е част 
от наказателноправната санкционна система и 
е насочена към имущество на лица, осъдени 
за престъпление, т.е. явява се справедлива 
и съразмерна реакция на обществото срещу 
определено противоправно поведение на лице, 
извършило престъпление. Други хипотези на 
отнемане на вещи в полза на държавата са 
предвидени в чл. 53, ал. 1, букви „а“ и „б“ 
от Наказателния кодекс. По силата на тези 
разпоредби независимо от наказателната от­
говорност се отнемат вещи, собственост на 
виновния, които са били предназначени или 
са послужили за извършване на умишлено 
престъпление, както и вещите, предмет на 
умишлено престъпление. Единствено в ал. 2 
на чл. 53 от НК е предвидена възможност 
отнемането да е насочено към вещи, които 
не са собственост на дееца, но това се отна­
ся само за вещи, предмет или средство на 
престъплението, притежаването на които е 
забранено, с което е съхранен балансът между 
неприкосновеността на частната собственост 
и оправданата намеса на държавата в защита 
на обществения интерес. 
Този баланс е нарушен в разпоредбите на 
чл. 234г, ал. 3, чл. 242, ал. 8, чл. 280, ал. 4 и 
чл. 281, ал. 3 от НК. Въпреки че преследваната 
от закона цел – борба с посочените престъпле­
ния в разглежданите случаи от НК, е легитимна 
цел, то средството, с което законодателят си 
е послужил, е чуждо на преследваната цел и 
нейното постигане, доколкото се санкциони­
ра лице, чието поведение не е престъпно, и 
затова се явява изцяло непропорционално и 
несъразмерно. Предвиденото от законодате­
ля средство нарушава основен принцип на 
българското право – принципа за личната 
отговорност на лицето, утвърден в практиката 
на Конституционния съд (Решение № 11 от 
5 октомври 2010 г. по к.д. № 13 от 2010 г.). В 
него се съдържа разбирането, че в правовата 
държава се носи отговорност за лично виновно 
поведение и е недопустимо да бъде санкциони­
ран някой за чужда вина. Макар оспорените 
части на атакуваните разпоредби да не са из­
рично формулирани като част от наказанието 
за извършеното престъпление (тъй като не са 
насочени към осъдения), те не се различават 
по последици от гражданскоправния ефект на 
наказанието конфискация, което съдът налага 
на осъденото лице, и затова е приемливо да се 
поддържа тезата, че те имат сходен санкционен 
характер по отношение на трето лице, нямащо 
процесуално качество в конкретното наказа­
телно производство. Санкцията, изразяваща 
се в отнемане на конкретни движими вещи 
в полза на държавата, се налага служебно от 
съда на това трето лице единствено и само 
защото последното е собственик на вещта, 
която е била използвана при извършване на 
престъплението. 
Европейският съд по правата на човека 
(ЕСПЧ) в Решение от 13 октомври 2015 г. 
по делото Ünsped Paket Servisi SaN. Ve TIC. A.Ş. 
срещу България (жалба № 3503/2008) по повод 
приключило наказателно производство с про­
изнасяне и по чл. 242, ал. 8 от НК приема, че 
при отсъствието на доказателства, че собстве­
никът на подлежащото на отнемане превозно 
средство е могъл или е бил длъжен да знае за 
извършването на престъпление, е разкъсана 
„разумната връзка на пропорционалност между 
отнемането и преследваната цел“. По делото 
съдът е преценил, че отнемането в полза на 
държавата на моторното превозно средство 
съставлява непропорционално навлизане в 
правото на собственост на трети лица поради 
липса на възможност съдът (в наказателното 
производство) да съобрази отнемането на вещ-
та с тяхното поведение и съпричастност към 
деянието поради липса на ефективни средства 
за защита в процеса. Сходни са мотивите и 
по жалба № 34129/03 със страни „Микроин­
телект“ – ООД, срещу България, приключило 
с Решение от 4 март 2014 г. на ЕСПЧ. И в