Държавен вестник, бр. 6, 2004 г., стр. 104

С Т Р .  104
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  6
в пъти, с което по същество се нарушават пра-
вата и се засягат законните интереси на граж-
даните и юридическите лица на съдебна защи-
та, признати и гарантирани от чл. 6, 56 и чл. 120,
ал. 2 от Конституцията на Република България.
Като е разделил делата на граждански и тър-
говски, Министерският съвет е решил въпроси
извън правомощията си, а въвеждайки долни
граници на простите такси е нарушил закона.
Точка 2 от тарифата, с която е определен раз-
мер на таксите за неоценяемите искове, проти-
воречи на чл. 55, ал. 2 от Гражданския процесу-
ален кодекс (ГПК).
Ответникът—Министерският съвет на Ре-
публика България, чрез процесуалния си пред-
ставител оспорва жалбата и моли съда да я ос-
тави без уважение като неоснователна. Моти-
вите за приемането на обжалваното постанов-
ление са изложени в доклада до Министерския
съвет от Министерството на правосъдието. Тази
тарифа е приета с ПМС от 1992 г. и досега е
изменяна 16 пъти. В правомощията на Минис-
терския съвет е да извърши и последното изме-
нение в тарифата. Законът за държавните так-
си определя в кои случаи се събират държавни
такси от органите на съдебната власт и с това е
изпълнено изискването на чл. 60 от Конститу-
цията. Министерският съвет има право само да
одобрява тарифите и размера на таксите.
Заинтересованата страна—Министерството
на правосъдието, чрез процесуалния си пред-
ставител изразява становище за неосновател-
ност на жалбата. Поддържа, че тарифата е из-
дадена от компетентен орган, в необходимата
форма, като са спазени процесуалните и
материалноправните разпоредби за издаване-
то є и е съобразена с целта на закона. Възраже-
нието на жалбоподателя за конкретния размер
на таксите е по целесъобразност и не може да се
разглежда в това производство, което е за зако-
носъобразността на акта.
Върховният административен съд—пет-
членен състав, след като прецени доказателст-
вата по делото и доводите на страните, приема
следното:
По допустимостта на жалбата
От установения в чл. 4, ал. 1 на Конституци-
ята на Република България основополагащ
принцип за законност произтича изискването
всички нормативни актове, изграждащи прав-
ната система на държавата, да са конституцио-
носъобразни и законосъобразни. Гаранция за
спазването на този принцип е регламентирана-
та с чл. 120, ал. 2 КРБ правна възможност граж-
даните и юридическите лица да обжалват пред
съдилищата всички административни актове—
нормативни, общи и индивидуални, които ги
засягат, освен изрично посочените със закон.
Предмет на съдебния контрол за законосъоб-
разност е подзаконов нормативен акт с неогра-
ничен кръг адресати, поради което правен ин-
терес от обжалването му имат всички физичес-
ки и юридически лица, които считат, че актът
противоречи на норми от по-висок ранг, без да
е необходимо да доказват наличието на пряк и
личен интерес от конкретно засегнати матери-
ални права. Подаването на жалба срещу норма-
тивен акт съгласно чл. 13, ал. 1 ЗВАС не е огра-
ничено със срок, с оглед на което жалбата е
допустима.
По основателността на жалбата
С разпоредбата на чл. 1, ал. 1 ЗДТ от 1951 г.
на Министерския съвет е делегирано правомо-
щие да одобрява тарифи, с които да определя
размера на държавните такси, събирани от ор-
ганите на съдебната власт и други държавни
органи и бюджетни организации. Тази делега-
ция е запазена и при последвалите по време на
действащата Конституция две изменения на
закона от 1991 и 1996 г. С Решение № 10 от
26.VI.2003 г., постановено по к.д. № 12/2003 г.,
Конституционният съд прие, че установените
със закон държавни такси, които гражданите и
организациите следва да заплащат срещу из-
вършена услуга, са частни държавни вземания,
поради което делегираното правомощие на
Министерския съвет да определя техния раз-
мер не противоречи на чл. 60, ал. 1 от Консти-
туцията на Република България. Това решение
е задължително за правоприлагащите органи
по силата на чл. 14, ал. 6 от Закона за Консти-
туционния съд. Следователно Министерският
съвет е издал обжалвания подзаконов норма-
тивен акт въз основа на законова делегация и в
рамките на предоставената му компетентност,
поради което възражението за нищожност на
акта е неоснователно.
От заявените с жалбата основания за неза-
коносъобразност на § 1 от ПМС № 154 от 2003 г.
Върховният административен съд—петчленен
състав, намира за основателни следните:
Относно твърдението за нарушаване на кон-
ституционния принцип за съобразяване на так-
сите с доходите и имуществото на гражданите
По силата на чл. 60, ал. 1 от Конституцията
“гражданите са длъжни да плащат данъци и
такси, установени със закон, съобразно техни-
те доходи и имущество”. С § 1 на ПМС № 154 от
2003 г. Министерският съвет е увеличил разме-
ра на таксите по Тарифа № 1 към ЗДТ, събира-
ни от съдилищата за услугите по т. 1 до т. 24
вкл. и таксите, събирани от Министерството на
правосъдието за услугите по т. 55 до т. 62ж вкл.,
без да се съобрази с този конституционен прин-
цип. При съпоставката на размера на държав-
ните такси до и след изменението им с ПМС
№ 154 от 2003 г. се установява, че увеличението
им за различните услуги е от 2 до 30 пъти. То не
съответства на социално-икономическите ус-
ловия, на равнището на доходите и на инфлаци-
онните процеси в страната. Становища в този
смисъл са изразили и министърът на финанси-
те, министърът на транспорта и директорът на
Дирекция “Икономическа политика” на Минис-
терския съвет при съгласуване на проекта за
постановление. Това обстоятелство се устано-