Държавен вестник, бр. 50, 2006 г., стр. 4

С Т Р .  4
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  50
ношение на общинските училища, не са готови да
продължат процеса на финансова децентрализа-
ция, като им предоставят делегирани бюджети.
8. Проблеми на нормативната уредба
Системата на училищното образование се ре-
гулира от твърде голям брой актове. Те са с раз-
лична правна характеристика и с различен ранг
в йерархията на правните актове—закони, пра-
вилници, наредби, инструкции, индивидуални ад-
министративни актове. Това многообразие от
норми създава трудности в процеса на правопри-
лагане.
Все още съществува практика основни и трайни
обществени отношения да се уреждат първично на
подзаконово равнище. Налице са противоречия как-
то между актове от една и съща степен, така и между
актове с различно място в нормативната йерархия.
В продължение на години в системата съществува
традиция за използване на актове с неясна правна
същност (писма, указания и т. н.) за уреждане на
отношения, които изискват правна уредба.
Друг недостатък на уредбата е, че въпреки го-
лемия брой нормативни актове много отношения
в системата не могат да се развият без издаването
на индивидуален административен акт.
III. ПРИНЦИПИ НА ПРОМЕНИТЕ
1. Баланс между традиционните достойнства
на българското образование и необходимостта от
усъвършенстване
Оценката на обществото за българското учи-
лищно образование е силно поляризирана. За част
от българските граждани то е много добро и вся-
какви опити за промени само влошават неговото
качество. Твърди се, че достатъчно би било да се
възстановят организацията и педагогическите
практики от края на 80-те години. Други считат,
че то е безкрайно остаряло и е необходимо да бъде
изцяло реформирано, т. е. подменено с нова систе-
ма по чуждестранен образец.
Българското училищно образование безспор-
но има своите традиционни достойнства, които
следва да бъдат съхранени. Всяка образователна
система е в известна степен консервативна, но това
не означава да остане неизменна и затворена за
новото. Динамичният, високотехнологичен и гло-
бализиращ се свят поставя нови предизвикателст-
ва, на които образованието трябва да може да от-
говори. Съхранявайки добрите традиции, то тряб-
ва да се развива като гъвкава и адаптивна система.
2. Прозрачност на управлението, предвидимост
на развитието и стабилност на решенията в сис-
темата на училищното образование
Образованието е една от онези сфери на общес-
твения живот, към които всяко българско семейс-
тво е особено чувствително. Ето защо търсенето
на диалог, на широко обществено съгласие за пред-
стоящите промени е не само желателно, но и необ-
ходимо. Това би създало ангажираност у българс-
ките граждани, а оттам и доверие в системата.
Промените в областта на училищното образо-
вание следва не само да бъдат публично дискути-
рани, но тяхното осъществяване трябва да е доста-
тъчно отдалечено по време от момента на вземане
на управленското решение. По този начин участ-
ниците в образователния процес ще могат да се
подготвят за ефектите от това решение. Съблюда-
ването на този принцип би позволило на всяко
българско семейство да направи своите житейски
планове. А това е още едно условие за изграждане
на доверие в системата.
Управленските решения в областта на училищ-
ното образование трябва да бъдат устойчиви във
времето. Правилата следва да бъдат ясни, безпро-
тиворечиви и да остават относително непромене-
ни за един сравнително дълъг период от време.
Самото приемане на Националната програма за
развитие на училищното образование и предучи-
лищното възпитание и подготовка (2006—2015 г.)
би било проявление именно на тези принципи.
IV. ОСНОВНИ ЦЕЛИ
В актовете, приети в рамките на Европейския
съюз, както и в документите на ООН в областта на
образованието се дефинират две основни цели на
образователната политика—равен достъп до обра-
зование и качествено образование. Те могат да бъдат
изведени като основни цели и за развитието на
българското училищно образование, а макар и не
толкова пряко и на един подготвителен етап—и като
цели на предучилищното възпитание и подготовка.
Двете основни цели на образователната поли-
тика не бива да се разглеждат изолирано една от
друга, а още по-малко да се противопоставят—вся-
ка от тях може да бъде разбрана в пълнота само
във връзка с другата цел. Равният достъп означава
достъп до качествено образование, а качествено-
то образование разкрива пълния си потенциал само
ако до него има достъп всяко българско дете.
1. Равен достъп до образование
Равният достъп до образование означава осигу-
ряване на достъп на всички деца до съизмеримо по
качество образование. Равният достъп не означава
наличие на училище във всяко село. Държавата има
задължението да осигури възможност децата да
посещават училища със съвременна материално-
техническа база и с квалифицирани учители, къде-
то те да получават образование, съответстващо на
потребностите на съвременния живот.
За онези деца, които нямат равен старт (деца,
недостатъчно добре владеещи български език, деца
със специални образователни потребности, деца
от социално слаби семейства и др.), е необходимо
да се полагат специални грижи с оглед тяхното
пълноценно участие в образователния процес. Рав-
ният достъп до образование не означава еднаква
грижа спрямо всички деца, а диференциране на
грижата спрямо техните различни потребности.
2. Качествено образование
Качественото образование предполага непре-
къснато надграждане на знания и умения с оглед
максимално развитие на потенциала на всяко
дете и възможност за пълноценна социална реа-
лизация. От една страна, образованието трябва
да позволи да се развие заложеното у всяко дете.
То трябва да насърчава проявлението и макси-
малното развитие на способностите на детето
както в процеса на обучение (натрупване на зна-
ния и формиране на умения), така и в процеса на
възпитание (развитие на личността). От друга
страна, системата на училищното образование
трябва да създава условия за добра социална
реализация както в професионален, така и в лич-
ностен план. Детето трябва да може да реализи-