Държавен вестник, бр. 98, 2004 г., стр. 3

Б Р О Й  98
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  3
по вид, размер, ред на внасяне, облекчения
или утежнения от Народното събрание съг-
ласно чл. 84, т. 3 от Конституцията. Таксите
се събират за извършване на конкретна адми-
нистративна услуга. В този смисъл е практи-
ката на Конституционния съд (виж Решение
№ 3 по к. д. № 2 от 1996 г.; Решение № 9 по
к. д. № 9 от 1996 г.; Решение № 31 по к. д. № 24
от 1998 г.; Решение № 8 по к. д. № 7 от 2002 г.;
Решение № 6 по к. д. № 9 от 2002 г.).
2. С оглед предмета на дейност отчисления-
та се правят от търговските субекти с държавно
участие в капитала в областта на културата.
Конституционният съд е имал повод и преди
настоящия спор да се произнесе относно наби-
рането на фондове. В Решение № 8 по к. д. № 3
от 1997 г. съдът е приел, че “фондове за разви-
тие на различни сфери от обществения живот и
отрасли на икономиката могат да се създават,
стига те да набират средствата си по доброво-
лен, или вътрешноведомствен път”.
В конкретния случай принадлежността на
финансово задължените субекти с оглед техния
предмет на дейност е основна отличителна ха-
рактеристика на фонда.
3. Източникът за набиране на средства по
фонда е облигационният договор, сключен меж-
ду съответното търговско дружество с държав-
но участие в капитала в областта на културата,
което в случая се явява наемодател, и наемате-
ля, на който се отдава имотът под наем по си-
лата на този договор, следователно отчислени-
ята във фонда имат частноправен характер, а
не публичноправен, какъвто е характерът на
данъчните задължения.
Както се посочи и по-горе, Националният
фонд “Култура”, респ. Общинският фонд “Кул-
тура” по ЗЗРК, не са на извънбюджетни сметки.
Те са част от бюджета на съответния разпоре-
дител с бюджетни средства, който по отноше-
ние на Националния фонд “Култура” е минис-
търът на културата.
Видно от разпоредбата на чл. 31, ал. 1, т. 2
ЗЗРК “отчисленията” се правят преди разделя-
нето на наема между наемодателя и републи-
канския бюджет.
Съгласно ежегодните закони за бюджета на
държавата от 1999 г. (годината, когато е обна-
родван ЗЗРК) досега законодателят предвиж-
да конкретна, идентична за всяка бюджетна
година разпоредба, според която търговските
субекти с държавно, респ. общинско участие в
капитала, да внасят 50 на сто от получения от
тях наем в републиканския, съответно в об-
щинския бюджет, когато им е бил предоставен
държавен, респ. общински имот. За настояща-
та година такава е и разпоредбата на § 30 ПЗР
към Закона за държавния бюджет на Републи-
ка България за 2004 г. Не всички търговски
дружества с държавно участие в капитала оба-
че са задължени да внасят 50 на сто от получе-
ния наем в републиканския бюджет. Законо-
дателят предвижда изключение в ал. 4 на § 30
ПЗР към Закона за държавния бюджет за тези
търговски субекти, когато при образуването
или преобразуване на дружествата имущест-
вото, което те отдават под наем, е предоставе-
но за извършване на дейности, свързани с от-
даването под наем, т.е. когато имуществото се
използва по предназначението му.
Или основният въпрос, който е от значение
за установяване конституционосъобразността
на атакуваната разпоредба, е дали процесното
отдаване под наем на имуществото от страна на
търговските субекти се отклонява от предмета
на тяхната дейност.
Ноторно е, че търговските дружества имат
определен предмет на дейност. Когато някои
от търговските дружества с държавно имущес-
тво в областта на културата се отклоняват от
определения им предмет на дейност и не из-
ползват предоставеното им имущество спо-
ред предназначението му, т. е. за създаване
на конкретен културен продукт, а го отдават
под наем, те дължат вноските по годишния
бюджет на държавата. При това положение със
закон полученият по този начин наем се разде-
ля между наемодателя (търговския субект) и
републиканския бюджет пропорционално на
държавното участие. Така търговският субект
е санкциониран по силата на закона за неиз-
пълнението на определената му стопанска и
обществена функция.
След като полученият наем има частно-
правен характер и същият следва да бъде раз-
делен между наемодателите и републиканс-
кия бюджет съгласно изискванията на закона
за държавния бюджет за всяка година от 2000 г.
досега, няма конституционна пречка да бъде
наложено процесното 10 на сто отчисление от
получения наем преди разделянето му между
наемодателя и републиканския бюджет, как-
то предвижда разпоредбата на чл. 31, ал. 1, т. 2
ЗЗРК. Касае се за законодателна целесъоб-
разност, а не за конституционосъобразност на
закона, което не обосновава твърдението на
вносителя, че в конкретния случай е нарушен
принципът на правовата държава—чл. 4, ал. 1
от Конституцията. Законодателят предвижда
съответната законова санкция за онези дру-
жества с държавно участие в областта на кул-
турата, които се отклоняват от определения
предмет на дейност и по този начин получа-
ват наем. Разпоредбата на чл. 31, ал. 1, т. 2
ЗЗРК съответства на чл. 23 от Конституция-
та, съгласно която държавата подпомага раз-
витието на културата. С нея се определя
един от източниците, от които се набират
средства за Националния фонд “Култура”, съз-
даден по силата на чл. 24 ЗЗРК.
Отчисленията са способ за пряко финанси-
ране на осъществяваната от държавата култур-
на политика чрез използване на преразпреде-
лителна функция на държавния бюджет. В еже-