Държавен вестник, бр. 27, 2010 г., стр. 7

БРОЙ  27	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
І. 3. Противоречие с чл. 8 от Конституцията: 
„Държавната власт се разделя на законодателна, 
изпълнителна и съдебна.“
Разделението на властите предполага самос­
тоятелност и взаимодействие на органите на 
трите власти в пределите, установени в Кон­
ституцията. Сътрудничеството и възпирането 
на властите не дава възможност на едни от 
държавните органи да встъпват и упражняват 
изключителни компетенции, отредени от Кон­
ституцията на други държавни органи. 
Конституцията е разпределила компетенциите 
на Народното събрание и Министерския съвет 
в бюджетната сфера. Тя предписва на Народ­
ното събрание да приема държавния бюджет и 
отчета по неговото изпълнение (чл. 84, т. 2), а 
на Министерския съвет – да изработи и внесе в 
Парламента законопроекта за годишния бюджет 
(чл. 87, ал. 2) и да ръководи неговото изпъл­
нение (чл. 106). След като чл. 17 ЗДБ – 2010 г. 
позволява на Министерския съвет да променя 
основни параметри на бюджета, то засяга кон­
ституционната компетентност на Парламента. 
По тези съображения Конституционният съд 
намира разпоредбата на чл. 17 ЗДБ – 2010 г. 
за противоконституционна на чл. 8 от Кон­
ституцията.
І. 4. Противоречие с чл. 5, ал. 1 от Консти­
туцията: „Конституцията е върховен закон и 
другите закони не могат да є противоречат.“
Основният закон определя, че Конституцията 
е върховен закон, от което следва, че тя стои най-
високо в йерархията на източниците на право. 
Органите на законодателната и изпълнителната 
власт са обвързани с Конституцията, тяхната 
дейност трябва да бъде конституционосъобразна. 
След като Народното събрание прехвърля на 
Министерския съвет правомощия, които не му се 
следват, а са нормирани в чл. 17 ЗДБ – 2010 г., 
разпоредбата е противоконституционна.
По тези съображения Конституционният съд 
приема, че разпоредбата на чл. 17 ЗДБ – 2010 г. 
противоречи на чл. 5, ал. 1 от Конституцията.
І. 5. В своето искане групата народни 
представители се задоволяват лаконично да 
заявяват, че атакуваните текстове (в т.ч. чл. 17 
ЗДБ – 2010 г.) противоречат на чл. 4, ал. 1 от 
Конституцията – „Република България е право­
ва държава“, но в петитума молят съответните 
текстове да се обявят от Конституционния съд 
като противоконституционни по съображение, 
че противоречат на чл. 4, ал. 2 от Конституцията, 
който има следното съдържание: „Република 
България гарантира живота, достойнството 
и правата на личността и създава условия за 
свободно развитие на човека и на гражданското 
общество“. Разпоредбата на чл. 17 ЗДБ – 2010 г. 
е неотносима към съдържанието на чл. 4, ал. 2 
от Конституцията и на това основание не може 
да бъде обявена за противоконституционна. 
Конституционният съд обаче намира, че 
чл. 17 ЗДБ – 2010 г. противоречи на чл. 4, ал. 1 
от Конституцията, според който „Република 
България е правова държава. Тя се управлява 
според Конституцията и законите на страната“. 
Съгласно принципа на правовата държава под­
чинението на изпълнителната власт произтича 
от изискването да се гарантират предсказуемост 
и предвидимост на нейните действия, които да 
се извършват в обстановка на публичност и 
гласност. След като чл. 17 ЗДБ – 2010 г. пре­
доставя правомощие на Министерския съвет да 
променя съществени параметри на годишния 
бюджет самостоятелно, като се изключва пуб­
личната дискусия, която трябва да се извърши 
в Народното събрание при необходимост от 
промяна на бюджетния закон, следва, че чл. 17 
ЗДБ – 2010 г. противоречи на чл. 4, ал. 1 от 
Конституцията и на това основание трябва да 
бъде обявен за противоконституционен. 
І. 6. Според чл. 1, ал. 1 от Конституцията 
„България е република с парламентарно упра­
вление“. Установената парламентарна система се 
характеризира с разделението на законодателна, 
изпълнителна и съдебна власт. Парламентарното 
управление означава, че изпълнителната власт 
произтича от доверието на народното предста­
вителство. В областта на бюджета тя притежа­
ва определена самостоятелност по отношение 
на Парламента (изработва проектобюджета и 
ръководи неговото изпълнение), но в същото 
време Министерският съвет е отговорен пред 
Народното събрание и подлежи на парламен­
тарен контрол. Конституционно закрепената 
процедура по приемането на годишния бюджет 
обезпечава върховенството на Народното съ­
брание над правителството. Необходимостта 
правителството ежегодно да иска да се одобряват 
финансовите средства, които обезпечават негова­
та управленска програма, определя зависимостта 
на Министерския съвет от представителния 
орган – Народното събрание. Законодателният 
монопол в рамките на Конституцията гарантира 
приоритета на Народното събрание в пределите 
на правната система, тъй като правителството 
действа на основата и в изпълнение на закона. 
След като със ЗДБ – 2010 г. се предоставят 
правомощия на правителството да променя 
приетия със закон годишен държавен бюджет, 
Конституционният съд намира, че разпоредбата 
на атакувания чл. 17 ЗДБ – 2010 г. противоречи 
на чл. 1, ал. 1 от Конституцията.
Парламентаризмът се основава на принци­
па на народния суверенитет, който е закрепен 
в чл. 1, ал. 2 от Конституцията. Според него 
цялата държавна власт произтича от народа, 
но тя се реализира само в конституционно 
регламентирани форми, т.е. по пътя на избо­
ри и гласуване (чрез референдуми или други 
форми на пряката демокрация), както и чрез 
органите на законодателната, изпълнителната и 
съдебната власт. Народното събрание, избирано 
чрез всеобщо, равно и пряко избирателно право 
при тайно гласоподаване, изразява народния 
суверенитет. Утвърждаването на бюджета със 
закон е гаранция за върховенството на Парла­
мента в бюджетната сфера. Когато ЗДБ – 2010 г. 
предоставя на Министерския съвет правомощия