Държавен вестник, бр. 40, 2002 г., стр. 7

Б Р О Й  40
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  7
6. На първо място, това се отнася до прило-
жимото право към трите договора. Те са из-
ключени от приложното поле на международ-
ното право—правото на международните дого-
вори (Виенската конвенция за правото на дого-
ворите, ДВ, бр. 87 от 1987 г.) и по изричната воля
на страните по тях са подчинени на едно чуждо
за България национално право—правото на щата
Ню Йорк (чл. 17.1 от Договора за пласиране;
чл. 17 01 от Договора за фискално агентство и
чл. 21 от Договора за дилър мениджъри).
Избраното чуждо право изрично се прилага и
за тълкуване на договорите. Следователно по него
ще се преценява както гражданскоправната ква-
лификация (дали например Договорът за пласи-
ране е договор за заем), така и предметът (дали
е определен или според приложимото право е
достатъчно да бъде определим към един послед-
ващ момент и пр.). Доколкото Конституционни-
ят съд поначало проверява само конституцион-
ността на контролираните от него актове, то
очевидно прилагането на чуждо гражданско (тър-
говско) право е извън неговата компетентност.
Изборът на приложимо право в случая е нап-
равен в съответствие с постоянната съдебна прак-
тика в съвременното международно частно пра-
во—например държавните заеми на чужди пра-
вителства на Нюйоркския финансов пазар се под-
чиняват на правото на Ню Йорк (виж например
съдебната практика за заеми на Англия, Авст-
рия, Германия, Швеция, Норвегия в G. van Hecke,
op.cit.). Свободата на избор на приложимо право
към този вид договори е универсално призната
(така и резолюция на Института по международ-
но право—AnnIDI, Vol. 58 II /1979/ р. 193). Този
принцип е приет изрично и в българското право
(виж например чл. 605, ал. 1 от Търговския за-
кон) и е частен случай на по-общия конституци-
онен принцип на свобода на договарянето.
7. На второ място това се отнася до междуна-
родната подсъдност. В трите договора Репуб-
лика България се е отказала от юрисдикцията
си върху договорите. Българските съдилища не
са компетентни да разглеждат правни спорове
по договорите. България като гражданскопра-
вен субект на собственото си право е упражнила
правото си по чл. 9, ал. 3 ГПК и е признала юрис-
дикцията на чужд съд (съответно чл. 17.2; чл. 17
02 и чл. 13). Последният например е компетен-
тен по “всякакви... спорове, произтичащи от или
във връзка с настоящия договор” (за пласира-
не). Доколкото в правото не е известен начин,
по който тълкуването на договорите може да
бъде изключено от тази формула, то очевидно
тя отрича компетентността на български съд.
8. Не е необходимо привеждането на допълни-
телни аргументи относно клаузите за отказ от
имунитет, признаването и изпълняването на
чуждестранни съдебни решения и предвидените
арбитражни клаузи, препращащи към правила-
та на UNCITRAL в договорите, за да се направи
категоричното заключение, че те не са междуна-
родни договори, сключени между субекти на
международното публично право, и не са подчи-
нени на правото на международните договори.
II. За липсата на съгласие по чл. 84, т. 9
1. В случая твърдението за липса на съгла-
сие по смисъла на чл. 84, т. 9 от Конституцията
може да бъде обсъждано по същество само при
положителен отговор на преюдициалния въп-
рос за гражданскоправната квалификация на
Договора за пласиране като договор за заем.
Впрочем в този контекст е и оплакването на
вносителите. Доколкото Конституционният съд
не е компетентен да се произнесе за гражданс-
коправната квалификация на договорите въз
основа на чуждо национално право, то въпро-
сът за съгласието по чл. 84, т. 9 от Конституци-
ята по това дело е безпредметен.
Независимо от това, съдът смята за необхо-
димо да отбележи следното. Конституционната
норма на чл. 84, т. 9 не ограничава законодателя
относно формата и параметрите на необходимо-
то съгласие. По форма това съгласие може да
бъде изразено както с решение на Народното
събрание, така и с акт от по-висша степен (за-
кон); по съдържание то може да се отнася както
за конкретен договор, определен чрез своите ос-
новни елементи, така и за няколко договора в
рамките на абсолютно или относително опреде-
лени граници. Съгласно § 13 от допълнителните
разпоредби на Закона за държавния бюджет за
2002 г. (ДВ, бр. 111 от 2002 г.) “За оптимизиране
обслужването на държавния дълг Министерски-
ят съвет може да емитира нов дълг за обратно
изкупуване на вътрешни и външни задължения
на страната, при условие че не се увеличава дър-
жавният дълг към края на годината.” Тази зако-
нова норма не само съдържа предварително из-
разено “съгласие за сключване на договори за
държавни заеми” в рамките на текущата бюдж-
етна година, но и посочва целта на тези догово-
ри и основното условие, на което трябва да отго-
варят. При наличието на такова изрично зако-
ново овластяване е абсурдно да се изисква за
всяка конкретна сделка отделно, допълнително
съгласие. Практически при съвременната дина-
мика на международните финансови отношения
това би означавало да се парализира обслужва-
нето на държавния дълг.
2. Наред с казаното дотук, евентуалната липса
на съгласие по чл. 84, т. 9 от Конституцията е
без правно значение за ратификационния за-
кон. Двете конституционни разпоредби (чл. 84,
т. 9 и чл. 85, т. 4) имат различен предмет. Пър-
вата от тях урежда общи правомощия на парла-
мента; втората урежда специалната компетен-
тност на парламента за ратифициране и денон-
сиране на международните договори. Двете ком-
петенции са независими една от друга. Така
например съгласие за сключване на договори
за държавен заем по чл. 84, т. 9 от Конституци-
ята ще е необходимо и когато заемът е вътре-
шен и ратификация не е необходима.
3. Следователно дори твърдяната гражданс-
коправна квалификация на Договора за пласи-
ране да се приеме като безспорна, парламентът
може да ратифицира такъв договор и без да е
налице предварително съгласие за сключване-
то му. Основното значение на понятието “рати-
фикация” в правото е именно “потвърждаване,