Държавен вестник, бр. 55, 2009 г., стр. 12

С Т Р .  12
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  55
За независимостта на следствието се гово-
ри много, и то главно чрез позоваването на
процесуалния закон. Но както и друг път е
ставало дума, когато е оспорена разпоредба, в
случая устройствен закон, не могат да се чер-
пят аргументи от процесуалния закон. Този
подход е недопустим по няколко съображения.
На първо място, процесуалните и устройстве-
ните закони на съдебната власт се менят по-
често от сезонни дрехи. На второ място, тук
трябва да се има предвид кое обосновава про-
мените—това са неуспехите на изпълнителна-
та власт да осигури спазването на обществе-
ния ред и спокойствие, което е задължена да
върши по силата на чл. 105 от Конституцията.
Неуспехите се прикриват с опити да се прех-
върлят на съдебната власт, в частност на след-
ствието, всичките неудачи по предотвратява-
нето и разкриването на престъпленията. На
трето място, с тези закони се нарушава пряко
Конституцията. Така за никого от създаване-
то на Конституцията не е имало съмнение, че
предварителното разследване трябва да се
върши от магистрати, сиреч юристи, назначе-
ни от Висшия съдебен съвет. Дали това е най-
удачният начин е отделен въпрос. Но чрез евфе-
мизма “разследващи органи” вместо, както е
казано в Конституцията, следователи, основ-
ното разследване се върши от дознатели, наз-
начени от министъра на вътрешните работи.
И то по силата на процесуалния закон.
Б. И още нещо—в юридическия дискурс
Конституционният съд трябва да си служи по
начин да изяснява точния обем и съдържание
на понятията, а не да действа от позицията на
краен съдник, без дори да се съобразява и със
собствената си практика. Изискването за пред-
видимост на съдебните решения, а оттам и на
обществения ред и съображения за съдебен
престиж, налагат Конституционният съд да
се съобразява с тълкувателните си решения.
С тълкувателно решение по к.д. № 22 от
2002 г. въпросът, поставен от прокуратурата,
е: “ако се премахва или премества установен
държавен орган в друга институция, променя
ли се формата на държавно устройство и уп-
равление”. На този въпрос тогава съдът е от-
говорил, че понятието “форма на държавно
устройство и управление” трябва да се тълку-
ва разширително. По-нататък е казано, че в
обема на това понятие се включват и възло-
жените на тези институции правомощия—в
нашия случай съд, прокуратура и следствие,
ако се нарушава балансът помежду им. Нап-
равен е генералният извод, че промените за
това трябва да се извършат от Велико Народ-
но събрание. По к.д. № 7 от 2005 г. е направе-
но отстъпление, че част от промените в Кон-
ституцията би могло да се извършат и от
Обикновено Народно събрание. Но и в двата
случая става дума за това, че трябва да бъде
променена Конституцията. Тъй че да се цити-
ра тази практика и да се прави обратният извод
има за последица решението по настоящото
дело вътрешно да се самоотрича.
Цитират се и други решения по повод про-
мени в следствието от 1998 г., извършени с то-
гавашния ЗСВ. Но промените се изразяват глав-
но в преименуването на Националната следст-
вена служба в Специализирана, но ни най-мал-
ко е ликвидирана организационната независи-
мост на следствието. И докато за заинтересува-
ните по делото страни е допустимо да третират
“съда като торба с късмети” и да ползват изра-
зи, извадени вън от контекста на решенията,
това, което прави Конституционният съд по
настоящото дело, е недопустимо.
В. Първоначалният модел на съдебната
власт от 1991 г., заложен в Конституцията, се
покрива, с малки изключения, с класическо-
то разделение на властите. Времето е показа-
ло, че този модел е съобразен със съдбата на
посттоталитарното общество, в което изпъл-
нителната власт поради неизживени нагласи
доминира над останалите власти. Моделът
продължава да бъде актуален и в един пос-
ледващ момент, при който вече няма проти-
востоене между изпълнителна и законодател-
на власт, а господства партията, която е на
власт. Когато тя доминира, духът на парла-
ментаризма умира. При такава обстановка
разделение на властите трудно може да бъде
осъществено. Но въоръжени с куцата мета-
фора “между властите не може да има китайс-
ка стена”, в главата ,,Съдебна власт” на Кон-
ституцията бяха извършени 21 промени, а в
разпоредбите на другите власти, като из-
ключим проблемите на евровизацията, не е
направена нито една. Тези промени се вър-
шат от удостоени научни работници, които не
правят разлика между съдебна власт и разп-
ределение на компетенции. Бедата ще е по-
малка, ако това става поради незнание или
политически пристрастия—вече става дума за
нарушаване на балансите в държавата.
Това привидно отклонение от темата в пред-
ния абзац е направено, за да покаже, че когато
е изчерпан властовият ресурс за промяна на
Конституцията, се пристъпва към косвено по-
сягане на нея чрез гласуване на закони, които я
нарушават.
В заключение: Изпълнителната власт раз-
полага с повече извънлингвистични ресурси
(власт) и има привилегировани позиции. Во-
дена от интереса си, тя по-малко е склонна да
приеме, че при обсъждането и вземането на