Държавен вестник, бр. 81, 2010 г., стр. 9

БРОЙ  81	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  9  
на академична длъжност. В желанието си да 
елиминира точно определен правен ефект 
от придобиване на научна степен „доктор на 
науките“ атакуваният закон оставя една прав­
на фигура без какъвто и да е правен ефект, 
в т. ч. той не възпроизвежда основанието за 
плащане на допълнително възнаграждение към 
заплатата на лицата с научна степен, което бе 
предвидено в отменения Закон за научните 
степени и научните звания. Непонятно е да 
се поставят изисквания, които както показва 
Правилникът за прилагане на Закона за раз­
витието на академичния състав в Република 
България (ДВ, бр. 75 от 2010 г.) стават все 
по-високи, в същото време да се приема, че 
той няма каквито и да са последици и едва ли 
не е просто форма на лично удовлетворение 
(тук заслужава да се отбележи, че в закона се 
употребява понятието „лични права“ с неус­
тановено съдържание). Странно е, че от една 
страна, научната степен „доктор на науките“ 
е безсрочна и важи за територията на цялата 
страна (чл. 5, ал. 2 ЗРАСРБ), но въобще не е 
ясно в какво се изразява то, нито пък какъв 
е ефектът от регистрацията на дипломата в 
Министерството на образованието, младежта 
и науката (чл. 14 ЗРАСРБ).
Не може да съществува правен статус 
без правни последици. Когато закон поставя 
условия за придобиване на права, в същото 
време трябва да им признае юридическа 
релевантност. Подобен подход олицетворява 
напълно деформирана представа за правното 
регулиране. Законът за развитието на акаде­
мичния състав в Република България въвежда 
изисквания за придобиването на научната сте­
пен „доктор на науките“, които ще трябва да 
се спазват, но в същото време те остават без 
значение в контекста на отношенията, които 
попадат в неговия предмет на регулиране. Пра­
вовата държава не търпи взаимоизключваща се 
правна уредба (Решение № 5 от 2000 г. по к.д. 
№ 4 от 2000 г.; Решение № 9 от 1994 г. по к.д. 
№ 11 от 1994 г.) и по аргумент на по-силното 
основание тя не може да приеме в законите 
да се формулират текстове, предварително 
ампутирани в юридически план и с неясно 
предназначение. Съдържанието на закона е 
подчинено на определени правила и затова 
той е закон. 
Според чл. 23 от Конституцията държава­
та създава условия за свободно развитие на 
науката. Текстът е общ, но все пак има опре­
делен смисъл – всичко, което би следвало да 
подпомогне развитието на науката, трябва да 
влезе в действие. Тъкмо с развитието на нау­
ката е свързано и придобиването на научната 
степен „доктор на науките“. Но когато законът 
не обвързва един признат в науката статус с 
правни последици, той не работи в полза на 
изискването на чл. 23 от Конституцията.
Член 12 ЗРАСРБ съдържа и други вътреш­
ни противоречия. Ако дисертационният труд 
отговаря на изискванията по ал. 2, няма как 
той да бъде в стадий на проект, за който го­
вори ал. 3 чрез препращането си към чл. 7, 
ал. 2 и ал. 3 ЗРАСРБ. 
Колкото до чл. 2, ал. 2, т. 2 ЗРАСРБ, Кон­
ституционният съд не намира искането за 
обявяването му за противоконституционен 
за основателно. Този текст на закона просто 
определя, че има две научни степени – „док­
тор“ и „доктор на науките“. Посочените 
научни степени съществуват отдавна, имат 
утвърдено значение в научната общност с 
оглед развитието на науката и образование­
то и кореспондират на заложеното в чл. 23 
от Конституцията изискване. През годините 
в нормативната им регламентация са били 
правени някои промени, без обаче да се е 
подлагало на съмнение тяхното съществуване 
и значение в науката. Заварено е и положе­
нието степента „доктор“ да бъде определяна 
като образователна и научна (погрешно посо­
чена в закона като научно-образователна) и 
така само и единствено степента „доктор на 
науките“ да бъде чисто научна степен. Още 
повече искането не претендира за обявява­
нето за противоконституционни чл. 13 и 14 
ЗРАСРБ, където се съдържа уредбата на реда 
за придобиване на научната степен „доктор 
на науките“. В правовата държава правните 
фигури трябва да имат ясно съдържание, 
каквото в закона липсва.
6. Народните представители искат да се 
установи и противоконституционността на 
чл. 15, ал. 2 ЗРАСРБ, който установява изиск­
ване академична длъжност да се заема при 
условията на основен трудов договор. Според 
тях този текст ограничава конституционното 
право на труд (чл. 48 от Конституцията) и 
създава неравенство (чл. 6 от Конституцията), 
тъй като лишава гражданите от възможности, 
които им предоставя Кодексът на труда. 
Според Конституционния съд императивно­
то изискване на закона академична длъжност 
да се заема при условията на основен договор 
е замислено като ограничение на права. Съ­
ображенията на опонентите на този текст се 
концентрират именно върху характеристиката 
на разпоредбата като ограничение на права. 
Същото признават и онези от заинтересуваните 
страни, които го подкрепят, но оправдават 
ограничението на права със съображения 
за целесъобразност, а именно гарантиране 
стабилността на трудовите отношения или 
на качеството на висшето образование. Кон­
ституционният съд има стабилна практика по 
чл. 6, ал. 2 от Конституцията. Допускането 
на ограничения или привилегии на основание 
посочените в този текст признаци е недопус­
тимо. Има сфери на равенство на гражданите 
пред закона, в които е недопустимо да се 
ограничават права или да се създават приви­
легии (Решение № 14 от 1992 г. по к.д. № 14 от 
1992 г.; Решение № 1 от 1993 г. по к.д. № 32 от 
1992 г.; Решение № 1 от 1997 по к.д. № 27 от 
1996 г.; Решение № 10 от 1999 г. по к.д. № 36