Държавен вестник, бр. 95, 2011 г., стр. 5

БРОЙ  95	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  5  
е страна, на следните текстове от Закона за 
дипломатическата служба (обн., ДВ, бр. 78 
от 2007 г.; последно изм., бр. 69 от 2011 г.): 
чл. 3, ал. 2, т. 1, 2 и 4 (изменени с § 2 от За­
кона за изменение и допълнение на Закона 
за дипломатическата служба – ДВ, бр. 69 от 
2011 г.); чл. 11, ал. 2 (изменена с § 9 от За­
кона за изменение и допълнение на Закона 
за дипломатическата служба); чл. 13, ал. 1 
(изменена с § 10 от Закона за изменение и 
допълнение на Закона за дипломатическата 
служба); чл. 14, ал. 2 и 3 (изменени с § 11 от 
Закона за изменение и допълнение на Закона 
за дипломатическата служба); чл. 15, ал. 1 
(изменена с § 12 от Закона за изменение и 
допълнение на Закона за дипломатическата 
служба); чл. 26, ал. 2 (изменена с § 18 от За­
кона за изменение и допълнение на Закона 
за дипломатическата служба); чл. 27, ал. 4 
(създадена с § 19, т. 2 от Закона за изменение 
и допълнение на Закона за дипломатическата 
служба); чл. 31, ал. 3 (създадена с § 22 от За­
кона за изменение и допълнение на Закона за 
дипломатическата служба); чл. 33 (изменен с 
§ 24 от Закона за изменение и допълнение на 
Закона за дипломатическата служба); чл. 69 
(изменен с § 43 от Закона за изменение и 
допълнение на Закона за дипломатическата 
служба); на § 52, както и на целия Закон за 
изменение и допълнение на Закона за дипло­
матическата служба (ДВ, бр. 69 от 2011 г.).
В искането се твърди, че разпоредбата на 
§ 2 от Закона за изменение и допълнение 
на Закона за дипломатическата служба, с 
която се създават нови т. 1, 2 и 4 от ал. 2 на 
чл. 3 от Закона за дипломатическата служба 
недопустимо разширяват правомощията на 
министъра на външните работи в качество­
то му на ръководител на дипломатическата 
служба, като се навлиза в компетентността на 
други конституционно установени държавни 
органи. Според вносителите изземването на 
правомощия, включително и конституционно 
определени, е в противоречие с принципа на 
правовата държава, установен в чл. 4, ал. 1 
от Конституцията на Република България. 
Народните представители, отправили иска­
нето до Конституционния съд, считат, че § 9, 
§ 10, § 11, § 12 и § 18 от Закона за изменение 
и допълнение на Закона за дипломатическата 
служба, с които се изменят съответно чл. 11, 
ал. 2; чл. 13, ал. 1; чл. 14, ал. 2 и 3; чл. 15, ал. 1 
и чл. 26, ал. 2 от Закона за дипломатическата 
служба, дават възможност за субективни и 
необосновани кадрови решения на министъра 
на външните работи на основата на „неясни 
и занижени критерии“, като се заобикалят 
и нарушават действащите организационни 
начала за стабилност, прозрачност и кари­
ерно развитие в дипломатическата служба. 
Това според тях е в разрез с установения в 
преамбюла на Конституцията принцип на 
демократизма.
С § 43 от Закона за изменение и допълнение 
на Закона за дипломатическата служба се из­
меня редът за прекратяване на дългосрочните 
командировки на ръководителите на дипло­
матическите представителства на Република 
България от страна на министъра на външните 
работи по начин, който според вносителите 
на искането влиза в противоречие с чл. 98, 
т. 6 от Конституцията на Република България. 
Те считат, че така се изземват правомощия, 
които са от изключителната компетентност 
на държавния глава. 
В искането се твърди, че § 19, т. 2; § 22 и 
§ 24 от Закона за изменение и допълнение на 
Закона за дипломатическата служба дискри­
минират определен кръг лица чрез въвеждане 
на забрана те да бъдат назначавани или да 
продължават да заемат публични длъжности 
в дипломатическата служба като посланици, 
генерални консули, заместник ръководите­
ли на дипломатически мисии на Република 
България, както и ръководни длъжности в 
Министерството на външните работи. Това 
ограничение по отношение на лицата, за които 
има данни за принадлежност към службите 
на Държавна сигурност и Разузнавателните 
служби на Българската народна армия, спо­
ред народните представители е в нарушение 
на чл. 4, ал. 1 и 2; чл. 5, ал. 1; чл. 6, ал. 2; 
чл. 57 и чл. 98, т. 6 от Конституцията, както 
и е в несъответствие с чл. 14 от Конвенция­
та за защита правата на човека и основните 
свободи; чл. 2, ал. 1 и 2 и чл. 26 от Между­
народния пакт за граждански и политически 
права; чл. 20 и чл. 21 от Хартата на основ­
ните права на Европейския съюз и на други 
международни договори, по които Република 
България е страна. 
Параграф 52 от Закона за изменение и 
допълнение на Закона за дипломатическата 
служба разпростира действието на огра­
ничителните норми на § 19 и § 24 и върху 
заварените случаи към датата на влизане на 
изменителния закон в сила. В искането се 
обосновава, че по този начин се придава об­
ратно действие на санкционна норма, което е 
недопустимо за една правова държава (чл. 4, 
ал. 1 от Конституцията). 
Групата народни представители отстояват 
позицията, че философията и същността на 
целия Закон за изменение и допълнение на 
Закона за дипломатическата служба (ДВ, бр. 69 
от 2011 г.) противоречи на Основния закон 
на страната, поради което той може да бъде 
обявен като цяло за противоконституционен.