Държавен вестник, бр. 66, 2024 г., стр. 68

СТР.  68	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  66
е предложено председателят на Върховния 
касационен съд, председателят на Върховния 
административен съд и главният прокурор да 
се назначават и освобождават от съответния 
висш съвет. В Доклада на Комисията по кон­
ституционни въпроси относно проведените 
обществени обсъждания по проекта на Закона 
за изменение и допълнение на Конституцията 
(вх. № 49-353-37-4 от 6.12.2023 г.) е посочено: 
„Налице е консенсус правомощията на Пре­
зидента на Републиката при назначаване на 
председателите на ВКС, ВАС и на Главния 
прокурор да не бъдат ревизирани.“
Приетата редакция на чл. 129, ал. 3 и 
чл. 130, ал. 3, въведена с § 14 и 15, се появява 
в предложението, направено между „второто“ 
първо и второто гласуване (вх. № 49-354-04-
315 от 14.12.2023 г.). В мотивите към това 
предложение е посочено: „С цел запазване на 
заложения в Конституцията модел за баланс 
и взаимодействие в предложената редакция 
на чл. 129, ал. 2 от Конституцията се възста­
новява конституционната роля на президента 
на републиката да назначава и освобождава с 
указ председателите на ВКС и ВАС и главния 
прокурор.“
Преди да се произнесе по конституцион­
ността на посочените изменения, съдът намира 
за необходимо да посочи следното: 
Според създателите на Конституцията 
българският парламентарен модел на републи­
канско управление се характеризира с включ­
ването в него на президент, който, макар да 
не е равнопоставен на парламента от гледна 
точка на представителството, е равностоен с 
него по своята демократична легитимност. 
Именно тази демократична легитимност е 
основанието президентът да разполага с дос­
татъчна дискреционна власт, за да осъществи 
демократичната функция да брани интересите 
на титуляря на държавната власт – суверена 
(чл. 91, ал. 1). Поради това и определените на 
президента функции в Конституцията имат 
интегративен и легитимиращ характер.
При създаването на Конституцията въпро­
сът за функциите на президента в управле­
нието на съдебната власт са били предмет 
на задълбочено обсъждане. Тръгвайки от 
виждането президентът да председателства 
Висшия съдебен съвет (протокол от заседа­
нието на Комисията за изработване на проект 
за Конституция на България от 20.12.1991 г.) 
и да назначава съдиите, прокурорите и следо­
вателите по предложение на Висшия съдебен 
съвет (протокол от заседанието на Комиси­
ята за изработване на проект за Конститу­
ция на България от 8.05.1991, стенограма от 
133-тото, 134-тото, 136-ото и 140-ото пленарно 
заседание на Великото Народно събрание 
от 14.05.1991 г., 16.05.1991 г., 21.05.1991 г. и 
29.05.1991 г.), създателите на Конституцията 
стигат до разбирането президентът по предло­
жение на Висшия съдебен съвет да назначава 
председателя на Върховния касационен съд, 
председателя на Върховния администрати­
вен съд и главния прокурор (стенограма 
от 170-ото пленарно заседание на Великото 
Народно събрание от 28.06.1991 г.). Чрез това 
правомощие на държавния глава, което е 
ограничено до възможността за еднократно 
връщане на предложението („не може да от­
каже при повторно направено предложение“), 
създателите на Конституцията са търсили 
„на президентския указ да се придаде преди 
всичко престижен характер“ (Тълкувателно 
решение № 13 от 1996 г. по к.д. № 11/1996 г.), 
както и на избора да се „придаде допълнителна 
тежест и престиж“ (Тълкувателно решение 
№ 2 от 2002 г. по к.д. № 2/2002 г.), т.е. да се 
легитимира демократично изборът на пред­
седателя на Върховния касационен съд, на 
председателя на Върховния административен 
съд и на главния прокурор.
От анализа на въведените с § 14 и 15 
разпоредби на чл. 129, ал. 3 и чл. 130, ал. 3 
е видно, че правомощието на президента да 
издаде указ при направено от двата съвета 
предложение е обвързано със седемдневен 
срок. Поставянето на срок за изпълнение на 
конституционното задължение на президента 
самї по себе си не нарушава конституционно 
установен принцип и макар да има известно 
лимитиращо значение за изпълнението на 
възложената отговорност, не води до негово­
то ограничаване в степен, която го лишава 
от неговото предназначение. Понеже няма 
изложени мотиви за приемането на срок за 
изпълнението на задължението на президента, 
както и за фиксирането на този срок, при­
емането на оспорената промяна се извежда 
като предпоставка за създадената във второто 
изречение фикция – ако в определения срок 
президентът не издаде указ, лицето се смята 
за назначено, съответно освободено, като 
решението на съответния съвет се обнародва. 
Така създадената фикция има две различни 
последици. 
От една страна, лишава назначаването на 
председателя на Върховния касационен съд, на 
председателя на Върховния административен 
съд и на главния прокурор от „престижния ха­
рактер“ на президентския указ (Тълкувателно 
решение № 13 от 1995 г. по к.д. № 11/1996 г.), 
т.е. лишава го от демократична легитимност, 
която указът на президента като пряко избран 
от народа придава на този избор.
От друга страна, създадената фикция води 
до различен правопораждащ назначаването, 
съответно освобождаването, юридически факт 
по отношение на председателите на двете 
върховни съдилища и на главния прокурор 
в хипотезата на издаване на указа в опреде­
ления седемдневен срок и в хипотезата на 
неиздаването му в този срок. В хипотезата