Държавен вестник, бр. 62, 2020 г., стр. 15

БРОЙ  62	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  15  
та, които се извеждат именно от мотивите 
на обжалвания акт. В същия смисъл е и 
практиката на Европейския съд по правата 
на човека (ЕСПЧ), според която мотивира-
нето на съдебните актове е важна гаранция 
за правото на справедлив съдебен процес 
по смисъла на чл. 6, пар. 1 от Конвенцията 
за защита правата на човека и основните 
свободи (КЗПЧОС). Макар и национални-
те съдилища да имат право на значителна 
свобода на преценка относно структурата и 
съдържанието на решенията си, те трябва 
да „посочат достатъчно ясно основанията 
за своето решение“, за да могат страните по 
спора ефикасно да упражнят евентуалното си 
право на обжалване (Hadjianastassiou v Greece 
A252 (1992); 16 EHRR 219). 
Накрая, важно е да се има предвид, че 
съдебният акт, макар и предназначен да 
породи действие по отношение на страните 
по конкретното дело, има своето значение 
за обществото като цяло. Според чл. 118 от 
Конституцията правосъдието се осъществява в 
името на народа, от когото произтича цялата 
държавна власт според чл. 1, ал. 2, изр. първо 
от Конституцията (в практиката на ЕСПЧ се 
посочва като причина за необходимостта от 
мотивиране на съдебните актове интересът 
на гражданите в едно демократично общество 
да узнаят мотивите за решенията, постановя-
вани в името на народа – например Tatishvili 
v Russia hudoc (2007); 45 EHRR 1246). В този 
смисъл съдебните актове са публично досто-
яние на цялото общество (затова и чл. 121, 
ал. 3 от Конституцията въвежда като принцип 
на функционирането на съдилищата публич-
ността на съдебния процес). Публичността на 
съдопроизводството, която намира израз и в 
изискването за задължително публикуване 
на съдебните актове по силата на чл. 64 от 
Закона за съдебната власт (ЗСВ), е насочена да 
убеди обществото, че дейността на съдилищата 
гарантира законността и справедливостта, т.е. 
че държавата функционира като „правова“ 
по смисъла на чл. 4, ал. 1 от Конституцията. 
Поради това всеки съдебен акт, основаващ 
се на закона и осигуряващ върховенството 
на правото, независимо от субективните пре-
дели на неговото действие, е от значение за 
охраняване на установения от Конституцията 
правов ред изобщо. Същевременно, доколкото 
ядрото на съдебната дейност е тълкуването и 
прилагането на закона, публичното оповестя-
ване на постановените съдебни актове заедно 
с техните мотиви има важно информиращо, 
насочващо и превантивно значение за всич-
ки членове на обществото, тъй като задава 
дължимата мяра за правомерно поведение, 
съобразено със законите на страната, и по 
този начин възпитава правната култура на 
гражданите. 
Законосъобразността на съдебния акт може 
да бъде достъпна за преценка на страните 
(което е предпоставка и за упражняване на 
правото на жалба), както и за цялото общество 
(като проявление на конституционното изис-
кване за публичност на съдопроизводството) 
само и единствено в случай, че са достъпни 
(т.е. известни) правните съображения за пос-
тановяването му. Последното не изключва 
конституционната допустимост законът да 
ограничи кръга от лица, за които са достъпни 
мотивите на съда, когато това е необходимо 
за гарантиране на друга призната от Основ-
ния закон ценност, като например правото 
на личен и семеен живот и достойнството 
на личността (поради което според чл. 64, 
ал. 4 ЗСВ актовете по дела, които засягат 
гражданския или здравния статус на лицата, 
се публикуват без мотивите им).
Изложеното позволява да се обобщи, че 
конституционното изискване за мотивиране на 
съдебните актове, разглеждано в контекста на 
цялостната конституционна уредба на съдеб-
ната власт и принципите на Конституцията, 
произтича от необходимостта да се осигури 
демократичната легитимност на съдилищата 
(явяващи се основен носител на съдебната 
власт според Решение № 8 от 1.09.2005 г. по 
к.д. № 7/2005 г. и Решение № 2 от 7.02.2017 г. 
по к.д. № 13/2016 г.), схващана като публично 
зачитане на авторитета и доверие на граждани-
те към властта в държавата, самоопределяща 
се като „правова“. 
Както беше посочено, целта на конститу-
ционната повеля за мотивиране на съдебните 
актове се свързва с необходимостта властни-
ческата воля на съда да се основава на ясни 
съображения, т.е. да са известни причините 
за постановяване на даден съдебен акт. Тази 
идея е проведена последователно във всички 
действащи процесуални закони, които без из-
ключение установяват определени изисквания, 
на които следва да отговарят мотивите на 
съдебните актове. Така според чл. 305, ал. 3 
НПК в мотивите на присъдата се посочват 
установените обстоятелства, въз основа на 
кои доказателствени материали и какви са 
правните съображения за взетото решение, 
като при противоречие на доказателствените 
материали се излагат съображения защо едни 
от тях се приемат, а други се отхвърлят. Раз-
поредбата на чл. 236, ал. 2 от Гражданския 
процесуален кодекс (ГПК) предвижда, че към 
решението се излагат мотиви, в които се по-
сочват исканията и възраженията на страните, 
преценката на доказателствата, фактическите