Държавен вестник, бр. 95, 2018 г., стр. 5

БРОЙ  95	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  5  
държавата, а тази функция изисква стабилитет 
на служебното им положение“. Принципът 
на стабилитета е носещата конструкция на 
държавната служба. Той е предпоставка за 
професионалното, законосъобразно и безпри-
страстно изпълняване на служебните функции, 
както и гаранция срещу упражняването на 
политически влияния и натиск. Този принцип 
е неразривно свързан с основанията за пре-
кратяване на служебното правоотношение и 
със защитата срещу произволни уволнения. 
Затова освобождаването „по преценка“ е несъв-
местимо със статута на държавния служител. 
Лишен от стабилитет, държавният служител 
не може да спази повелята на чл. 116, ал. 1 от 
Конституцията да бъде изпълнител на волята 
и интересите на нацията.
Прекратяването на служебните правоотно-
шения „по преценка“ означава целесъобразност, 
която не подлежи на съдебен контрол. Така 
освободените на това основание ще бъдат 
лишени и от право на защита пред съд. При-
етите разпоредби не държат сметка за това, 
че правото на защита по чл. 56 от Конститу-
цията е основно, всеобщо и лично право на 
гражданите, което по силата на чл. 57, ал. 1 
от Основния закон е и неотменимо право 
(Решение № 11 от 1998 г. на Конституционния 
съд). Неговото значение е още по-голямо в 
конкретния случай, в който чрез правото на 
защита се брани друго конституционно уста-
новено право – правото на труд. Разпоредбите 
на § 50, т. 3 ЗИД ЗКПО не съответстват и на 
международни актове, по които България е 
страна – Всеобщата декларация за правата на 
човека (чл. 8), Международния пакт за граж-
данските и политическите права (чл. 14, т. 1) 
и Конвенцията за защита правата на човека 
и основните свободи (чл. 6, ал. 1).
Уважаеми народни представители,
Въз основа на изложените мотиви упражня-
вам правото си по чл. 101, ал. 1 от Конститу-
цията на Република България да върна за ново 
обсъждане § 39, т. 6, т. 15, т. 17, т. 23, букви „а“ 
и „б“, § 40, § 50 и § 64 от Закона за изменение 
и допълнение на Закона за корпоративното 
подоходно облагане, приет на 7 ноември 2018 г.
Президент на Републиката:  
Румен Радев
10207
КОНСТИТУЦИОНЕН СЪД
РЕШЕНИЕ № 15 
от 6 ноември 2018 г.
по конституционно дело № 10 от 2018 г.
Конституционният съд в състав: председа-
тел: Борис Велчев, членове: Цанка Цанкова, 
Стефка Стоева, Румен Ненков, Кети Маркова, 
Георги Ангелов, Анастас Анастасов, Гроз-
дан Илиев, Мариана Карагьозова-Финкова, 
Константин Пенчев, Филип Димитров, Таня 
Райковска при участието на секретар-прото-
колиста Полина Пешева разгледа в закрито 
заседание на 6 ноември 2018 г. конституци-
онно дело № 10/2018 г., докладвано от съдия 
Борис Велчев.
Производството е по реда на чл. 149, ал. 1, 
т. 2 във връзка с чл. 150, ал. 2 от Конституцията 
на Република България (Конституцията) във 
фазата за решаване на делото по същество.
Делото е образувано на 26 април 2018 г. 
по искане на тричленен състав на Върховния 
касационен съд (ВКС), гражданска колегия, 
трето отделение, който, упражнявайки пра-
вомощията си по чл. 150, ал. 2 от Консти-
туцията, е сезирал Конституционния съд за 
установяване на противоконституционност на 
разпоредбата на чл. 280, ал. 2, пр. 3 от Граж-
данския процесуален кодекс (ГПК) (обн., ДВ, 
бр. 59 от 20.07.2007 г., в сила от 1.03.2008 г.; 
посл. изм. и доп., бр. 65 от 7.08.2018 г., в 
сила от 7.08.2018 г.) в частта: „...както и при 
очевидна неправилност.“ В искането се под-
държа, че оспорената част от разпоредбата е 
в противоречие с чл. 117, ал. 1, чл. 122, ал. 1, 
чл. 119, ал. 1 и чл. 8 от Конституцията.
Върховният касационен съд е сезиран с 
частна жалба срещу определение № 29056 от 
8.11.2017 г. по ч. гр. д. № 12633/2017 г. на Софий-
ския градски съд. С това определение въззив-
ният съд е оставил без уважение частна жалба 
срещу определение № 162068 от 3.07.2017 г. по 
гр. д. № 1178/2017 г. на Софийския районен 
съд за прекратяване на производството по 
делото. В определение № 172 от 24.04.2018 г. 
по ч. гр. д. № 1371/2018 г. на ВКС, гражданска 
колегия, трето отделение, съдебният състав е 
приел, че определението на въззивния съд е в 
обхвата на чл. 274, ал. 3, пр. 1 ГПК, а частната 
жалба е допустима и редовна. Изложил е, че 
за допускане на въззивното определение до 
касационно обжалване разпоредбата на чл. 274, 
ал. 3 ГПК изисква да са налице условията на 
чл. 280, ал. 1 и 2 ГПК. Своето искане за това 
касаторът е обосновал с предпоставките по 
чл. 280, ал. 1, т. 1 и 3 ГПК и с основанието по 
чл. 280, ал. 2, пр. 3 ГПК. Съставът на ВКС е 
констатирал, че заявените условия от чл. 280, 
ал. 1, т. 1 и 3 ГПК липсват и е пристъпил към 
заявеното основание „очевидна неправилност“. 
При тълкуване на основанието „очевидна непра-
вилност“ на въззивното определение съдебният 
състав е установил несъответствие на чл. 280, 
ал. 2, пр. 3 ГПК в частта, която го предвижда, 
с чл. 117, ал. 1, чл. 122, ал. 1, чл. 119, ал. 1 и 
чл. 8 от Конституцията и с определение № 172 
от 24.04.2018 г. по ч. гр. д. № 1371/2018 г. на 
ВКС, гражданска колегия, трето отделение, 
е спрял съдебното производство и е внесъл 
въпроса в Конституционния съд.
Основните доводи на вносителите, с кои-
то обосновават противоречие на оспорената 
разпоредба на чл. 280, ал. 2, предл. 3 ГПК в 
частта „…както и при очевидна неправилност.“ 
с конституционните разпоредби на чл. 117, 
ал. 1, чл. 122, ал. 1, чл. 119, ал. 1 и чл. 8, се