Държавен вестник, бр. 65, 2018 г., стр. 33

БРОЙ  65	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  33  
в живота на временно преобладаващите в 
общественото съзнание стереотипи за това, 
каква е житейската роля, отредена отделно на 
мъжа и отделно на жената. Веднага трябва да 
се подчертае, че оспорваната разпоредба почти 
буквално следва редакцията на чл. 5, буква 
„б“ от Конвенцията на ООН за премахване 
на всички форми на дискриминация по отно­
шение на жените от 1979 г. (ратификационен 
указ – ДВ, бр. 76 от 1981 г., в сила за България 
от 10.03.1982 г., пълен текст обн. в ДВ, бр. 17 
от 2010 г.), с който държавите участнички са 
се задължили да „приемат всички надлежни 
мерки с цел да се променят социалните и 
културните модели на поведение на мъжете 
и жените с цел постигане изкореняване на 
предразсъдъците и премахването на обичаите 
и цялата останала практика, които са основани 
на идеята.......за стереотипността на ролята на 
мъжете и жените“. Огромното мнозинство от 
държавите, които членуват в най-авторитет­
ната и най-масовата световна международна 
организация, са подписали и ратифицирали 
документа от 1979 г. Сред тях са европейските 
държави, включително и Република България. 
Следователно хипотетичното възприемане 
на лансираната в някои становища теза, 
че подложеният на критика чл. 12, т. 1 от 
Конвенцията е несъвместим с националната 
Конституция, като краен резултат ще доведе 
до отричане на получили всеобщо признание 
ценности и съответно – до изпадане на стра­
ната в изолация от международната общност.
Според социалната психология под „стере­
отип“ се разбира обобщеното възприятие за 
отличителните черти на хора от определена 
обществена група, при което се приема, че 
всеки отделен индивид в групата неминуемо 
е носител на общата характеристика, дори 
това да не е вярно в действителност. Такова 
клиширано обобщение понякога може да е 
полезно при вземане на бързи решения, но е 
вредно, когато без основание механично се 
прилага по отношение на отделната личност.
Конвенцията в никакъв случай не отрича 
правото на индивида да има свое собствено 
мнение, както и възможността във всяко 
конкретно общество да господства определено 
становище по въпроса какво трябва да е пове­
дението на жената и на мъжа поотделно. От 
друга страна обаче, тя има пълното основание 
да не одобрява клишираното мислене като 
оправдание за прояви на насилие и дискри­
минация. В този смисъл противопоставянето 
на „стереотипните роли за жените и мъжете“ 
в никакъв случай не може да се разглежда 
изолирано от целите и обхвата на Конвенцията, 
развити в основополагащите норми на нейните 
чл. 1 и 2. Наистина родителите са свободни 
да възпитават своите деца, но абсолютно 
неприемливо за обществото е чрез това въз­
питание да им внушават идеи за упражняване 
на насилие спрямо онези, които са различни 
от тях. В такива случаи коригиращата намеса 
на държавата чрез системата на публичното 
възпитание е необходима. При това особено 
важно е да се подчертае, че предписаният от 
Конвенцията подход се свежда до „насърча­
ване“ на промени в общественото съзнание, 
т.е. изключва принудата като средство за 
постигане на целта. Следователно съвсем 
неоправдано е да се твърди, че изпълнението 
на чл. 12, т. 1 от Конвенцията би довело да 
конституционно нелегитимна намеса в личния 
живот на гражданите. Лишена от всякаква 
правна основа и дори още по-абсурдна е теза­
та, че когато говори за специфичните роли на 
жените и мъжете, Конвенцията има предвид 
не особеностите на човешкото поведение, а 
биологичното предназначение на мъжа да 
създава и на жената – да ражда деца. Като 
всеки акт с нормативен характер Конвенцията 
регулира обществени отношения, без да има 
каквато и да е претенция, а и възможност 
да се намесва в законите на природата. Тя 
не само не отрича правото на родителите 
да отглеждат и възпитават децата си (чл. 47, 
ал. 1 от Конституцията), както и дължимата 
от държавата защита на жената майка (чл. 47, 
ал. 2 от Конституцията), но създава условия 
за реализиране на конституционните предпи­
сания в обществената практика.
Неоснователно е опасението, че изпълнени­
ето на произтичащия от чл. 14 на Конвенцията 
ангажимент за организиране на образователни 
програми, насочени към възпитание на тър­
пимост, взаимно уважение и ненасилнически 
методи за решаване на междуличностните 
конфликти, включително и изучаването на 
излизащото от установените стереотипи 
поведение, може да подкопае традиционния 
морал на българина, устоите на неговия брак и 
семейство. Добре планираното обществено въз­
питание винаги е по-полезно за подрастващите 
от „уроците“, които получават на улицата. От 
друга страна, поетото задължение в никаква 
степен не накърнява суверенното право на дър­
жавата да въведе такова образование, каквото 
намира за подходящо. В случая изучаването 
на обективно съществуващото явление не е 
обвързано със задължение чрез обучението да 
се създава позитивно отношение към всички 
форми на нетрадиционно поведение. Например, 
ако приемем, че хомосексуализмът е сериозно 
отклонение от типичното, естественото за 
съответния пол поведение, което не се счита 
за подходящо от обществото, Конвенцията 
не установява никаква правна пречка обра­
зователните програми да дават отрицателна 
оценка на проявите, които са продиктувани 
единствено от социални фактори, самоцелна 
показност или корист.