Държавен вестник, бр. 79, 2016 г., стр. 5

БРОЙ  79	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  5  
В правната доктрина се приема, че отго­
ворността за разноските в съдебното произ­
водство в чл. 81 във връзка с чл. 78 ГПК е 
правото на едната страна, в чиято полза съдът 
е решил делото, да иска и задължението на 
другата страна да плати направените от нея 
разноски. Тази отговорност се определя като 
гражданско облигационно правоотношение, 
произтичащо и уредено от процесуалния за­
кон (проф. Ж. Сталев, Българско гражданско 
процесуално право, 2012 г., стр. 378). По своята 
правна същност тя е обективна, безвиновна 
отговорност и не е отговорност за вреди, тъй 
като обхваща само направените разноски в 
съдебното производство. Изградена е върху 
разбирането за неоснователно предизвикан 
правен спор и е своеобразна санкция за това.
В размера на разноските, които се при­
съждат на една от страните, влизат напра­
вените от нея разходи по водене на делото, 
които съгласно чл. 71, ал. 1 ГПК включват 
държавни такси, разходи за производството 
(вещи лица, свидетели) и разходи за правна 
защита – възнаграждение за един адвокат, 
ако е имало такъв. 
Съгласно ГПК и ДОПК отговорността за 
разноските се понася от страната по дело­
то, срещу която е постановено решението. 
Заплащането на разноски по съдебни дела 
има две основни цели – да се финансира 
функционирането на съдебната система и 
да се препятства недостатъчно обмисленото 
отнасяне на правни спорове за разрешаване 
от съдилищата.
Процесуалното законодателство допус­
ка страните в гражданското, търговското, 
административното производство да бъдат 
представлявани от пълномощници. Предста­
вителят е лицето, което упражнява проце­
суалните права и изпълнява процесуалните 
задължения на страната. Пълномощникът 
черпи представителната си власт от волята на 
представлявания. Не всяко лице може да бъде 
пълномощник в процеса, а само лице, което 
отговаря на изискванията на чл. 32 ГПК, като 
за гражданите то може да бъде адвокатът, 
родителите, децата или съпругът на страната. 
За юридическите лица и едноличните търговци 
освен адвокатите пълномощници могат да са 
и юрисконсултите или други техни служители 
с юридическо образование. 
Разноските за правна защита на страната са 
част от разходите за производството и включ­
ват възнаграждението за един адвокат (чл. 78, 
ал. 1 ГПК). Законът за адвокатурата урежда 
дължимото възнаграждение за положения от 
адвоката труд по конкретен правен въпрос 
или по конкретно дело да бъде уговорено с 
договор. В отношенията между адвокат и 
клиент е установен принципът на свободно 
определяне на адвокатското възнаграждение, 
но при съобразяване на установените норма­
тивно минимални размери за съответните 
видове адвокатски дейности. С договора се 
удостоверява както че разноските са заплате­
ни, така и че те само са договорени. Според 
даденото разрешение в т. 1 от Тълкувателно 
решение № 6 от 6.11.2013 г. по т.д. № 6/2012 г. 
на Общото събрание на Гражданската и Тър­
говската колегия на Върховния касационен 
съд (цитирано от вносителя и в отговорите на 
заинтересованите страни) процесуалният за­
кон урежда възмездяване само на заплатените 
от страната разноски за адвокатска защита. 
Тълкувайки закона – чл. 78 ГПК, и зачитай­
ки свободата в договарянето, ограничена до 
отношенията между клиент и адвокат, Вър­
ховният касационен съд предвид конкретно 
поставените въпроси по тълкувателното дело 
е акцентирал върху доказване извършването 
на разноски от страната в полза на адвокат, 
за да бъдат същите присъдени по правилата 
на чл. 78 ГПК. Съдът не е обсъждал въпро­
са за възмездяване при приравненото към 
адвокатското по силата на чл. 78, ал. 8 ГПК 
юрисконсултско възнаграждение.
Описаният детайлно законодателен подход 
отчита следните принципни моменти: 1) за 
юрисконсултско процесуално представител­
ство на страната, спечелила делото, се дължи 
възнаграждение, и 2) частично приравняване 
на юрисконсулта на адвоката досежно при­
съжданото възнаграждение. Частично, защото 
при поискани разноски за юрисконсултско 
представителство се присъжда винаги само 
минималният размер на определяемото по 
Наредба № 1 от 2004 г. на Висшия адвокатски 
съвет адвокатско възнаграждение, докато 
на адвоката е възможно и присъждане на 
по-голям размер, ако не е оспорен и съдът 
не го намали.
Прегледът на установения законодателен 
регламент не пояснява възприетото de lege 
lata разрешение (в т. ч. чрез мотивите към 
законопроектите), а правната доктрина из­
вън дословно възпроизвеждане на уредбата 
чрез цитиране на съответните текстове не 
дава обяснение защо законодателят е счел 
за необходимо да възприеме подобен начин 
на уреждане, и по-конкретно: защо на стра­
ната, спечелила делото и представлявана 
от юрисконсулт, се дължи адвокатско въз­
награждение, което да понесе като тежест 
страната, загубила делото, и защо размерът 
на това юрисконсултско възнаграждение се 
приравнява частично на адвокатското.
Конституционният съд счита, че приведе­
ните аргументи в подкрепа на искането от 
страна на обмудсмана и на някои от заин­
тересованите страни не обосновават некон­
ституционността на атакуваните разпоредби.
Не е налице твърдяната в искането про­
тивоконституционност, основана на наруша­
ване принципите на правовата държава и на