Държавен вестник, бр. 18, 2007 г., стр. 7

Б Р О Й  18
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  7
навлезе по същина на спора и отново да прави
преценките относно индивидуализацията на нака-
занието, като въпросът за санкцията ще бъде оп-
ределян съобразно едно императивно задание на
законодателя. Последният се намесва във вече
приключила дейност на съда.
Императивно наложеното от законодателна-
та власт задължение на съда като орган на съ-
дебната власт игнорира основополагащ за пра-
вовата държава принцип—този за законоустано-
веност на престъпленията и наказанията и прог-
ласената от Конституцията независимост на съ-
дебната власт, което влиза в остро противоре-
чие с чл. 4, ал. 1, чл. 8, чл. 117, ал. 2 и чл. 119,
ал. 1 от Конституцията.
Съображенията за ценността и задължител-
ността за въвеждането на правната фигура на про-
бацията в българското право поначало се споде-
лят. Недопустимо е обаче с нея да се заменя влязла
в сила присъда.
Евентуалното приемане за конституционосъ-
образна на тази законова уредба би създало много
опасна тенденция, насочена към посягането върху
фундаменталния принцип в наказателното право—
принципа на законоустановеност на престъплени-
ята и наказанията.
По искането за несъответствие с международ-
ни договори, по които България е страна— Кон-
венцията за защита правата на човека и основни-
те свободи и Международния пакт за граждански
и политически права
Съгласно чл. 7, т. 1 от Конвенцията и чл. 15,
т. 1 от Пакта не може да бъде налагано наказание,
по-тежко от това, което е било предвидено за съ-
ответното престъпление в момента, когато то е
било извършено.
В случая сравнението на отделните пробацион-
ни мерки със старите наказания, които са били
наложени, разкриват, че някои от първите са не-
съмнено по-тежки. В пробационните мерки са
включени и такива, които задължително трябва
да бъдат наложени.
Според чл. 42а, ал. 1 НК, който изброява мер-
ките при пробацията, те могат да се налагат “за-
едно или поотделно”. Това означава, че могат и
да се кумулират. Така например един гражданин,
който е бил осъден на поправителен труд, може
сега да бъде осъден на поправителен труд, като
заедно с това трябва да му се наложат задължи-
телно и мерките “задължителна регистрация по
настоящ адрес” и “задължителни периодични
срещи с пробационен служител”, а така също и
всички или някои от останалите.
Наказанието поправителен труд до 29.IХ.2002 г.
е било от три месеца до една година. Сега при про-
бацията е с продължителност от три месеца до две
години.
Мярката “безвъзмезден труд в полза на общес-
твото” по чл. 42а, ал. 2, т. 6 НК е несъмнено по-
тежка от поправителния труд, при който се правят
само удръжки от възнаграждението.
Безспорно е, че “ограничението в свободното
предвижване” (чл. 42а, ал. 2, т. 3 НК), кон-
кретизирано в чл. 42б, ал. 3, в съвременното об-
щество е много по-тежко от полагането на труд
при намалено заплащане. При това едно наложено
при предшестващия законов режим наказание
поправителен труд може да бъде заменено, както
с поправителен труд или безвъзмезден труд, така
и да бъде кумулирано с ограниченията за прид-
вижване.
По изложените съображения налице е несъот-
ветствие на § 54 ЗИДЗИН с посочените междуна-
родни договори, по които България е страна.
III. Според съдиите Румен Янков, Мария
Павлова и Благовест Пунев разпоредбата на § 54
ЗИДЗИН е частично противоконституционна и
частично несъответна на международни догово-
ри, по които Република България е страна.
1. Според съдията Румен Янков разпоредбата
на § 54 ЗИДЗИН частично противоречи на конс-
титуционен принцип. Затова независимо от пре-
ходния є характер се налага да бъде обърнато по-
добаващо внимание.
Наказанието по класическото определение е
налагането на силата на държавата в най-груба
форма. То означава, че с хората се отнасят зле:
било като посягат на правото им на собственост,
на свободата или на живота (мярка, която вече
няма място в нашия закон). Като начало тук тряб-
ва да бъде отбелязано, че казусът се решава на
конституционно ниво. Поради това без значение е
делението на наказанията на углавни, админи-
стративни и мерки за въздействие в отделните прав-
ни науки. Това се налага и от обстоятелството, че
в самата Конституция никъде не е употребено
понятие “наказание”.
Класическото определение на свободата каз-
ва, че тя е толкова значима за всеки зрял човек
и по въпросите, които касаят неговите интереси,
така никой друг, особено държавата, без откри-
ти, ясни и относително стабилни закони да няма
право да се намесва в личната му сфера.
От тази гледна точка осъдените задължително
да се регистрират по настоящ адрес; да имат за-
дължителни срещи с пробационен служител; да
бъдат ограничавани в свободното придвижване; не
по свое желание да участват в курсове по квалифи-
кация—хипотези, предвидени в чл. 42а НК, не пред-
ставляват нищо друго освен посягането на свобо-
дата, макар и в по-ограничена степен (да не забра-
вяме, че по отношение на понятието свобода тряб-
ва да боравим според изискванията на 21 век).
Що се отнася до поправителния и безвъзмез-
дния труд в полза на обществото—те пред-
ставляват своеобразен хибрид между лишаване-
то от правото да си свободен и да посягат на
имуществен интерес.
Изхождайки от тази постановка, както и да
погледнем, пробацията е наказание.
След като пробацията е наказание, по-нататък
се налага да бъде направен сравнителният анализ.
Той показва, че предвидените наказания задължи-
телно заселване и лишаване от право на местожи-
веене в определено населено място в § 54 ЗИДЗИН,
сравнени с предвидените задължителна регистра-
ция, срещи с пробационния служител и ограниче-
нията в правото на придвижване, изброени в чл. 43а
НК, в съдържателен план не са по-тежки от тези,
с които трябва да бъдат заменени. От тази гледна