Държавен вестник, бр. 37, 2024 г., стр. 100

СТР.  100	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  37
на граничните контролно-пропускателни 
пунктове, издадена от министъра на вътреш-
ните работи, обн. ДВ, бр. 91 от 15.11.2022 г. 
(Инструкция № 8121з-1492), в частта, в която 
се предвижда, че при гранична проверка на 
малолетни и непълнолетни български гражда-
ни, които напускат територията на Република 
България, се изисква писмено съгласие за 
пътуване само от родител, настойник или 
попечител, който е български гражданин.
І. Становища на страните: 
1. В жалбата, уточнена с молба от 
10.07.2023 г. (л. 77), подадена чрез адв. Бекир-
ска и адв. Стефанов, се твърди, че оспорената 
част на разпоредбата на посочения подзаконов 
административен акт практически недопус-
тимо ограничава упражняването на част от 
обема на родителските права за жалбопода-
теля, гражданин на САЩ, по отношение на 
малолетното му дете, български гражданин, 
защото при извеждане на детето от терито-
рията на страната без съгласието на бащата 
е налице потенциална опасност по смисъла 
на чл. 186, ал. 1 АПК от нарушаване на ро-
дителските права на жалбоподателя, както и 
на най-добрия интерес на детето.
Жалбоподателят поддържа, че частта на 
оспорената норма противоречи на чл. 14 от 
Европейската конвенция за защита правата 
на човека и основните свободи (ЕКЗПЧОС) и 
на чл. 6, ал. 2 от Конституцията на Република 
България, както и на чл. 4, ал. 1 от Закона 
за защита от дискриминация. Всички тези 
разпоредби на нормативни актове от по-ви-
сока степен забраняват неравното третиране 
въз основа на принцип като гражданството, 
а оспорената част на процесната разпоредба 
приравнява жалбоподателя на лице, лишено 
от родителски права.
Жалбоподателят поддържа, че частта на 
оспорената норма противоречи на чл. 127а 
от Семейния кодекс (СК), приложим поради 
обичайното местопребиваване на детето в 
България, който предвижда, че въпросите, 
свързани с пътуване на дете в чужбина и из-
даването на необходимите лични документи 
за това, се решават по общо съгласие на ро-
дителите, а при разногласие между тях – от 
районния съд по местоживеене на детето.
Жалбоподателят поддържа, че частта на 
оспорената норма противоречи на чл. 76, т. 9 
от Закона за българските лични документи 
(ЗБЛД), който предвижда, че малолетни или 
непълнолетни лица не могат да напускат гра-
ниците на Република България без нотариално 
заверено съгласие за пътуване в чужбина от 
своите родители, а при разногласие между 
тях спорът се решава по реда на чл. 127а СК.
Разпоредбата в оспорената є част противо-
речи на чл. 3 от Закона за закрила на детето 
(ЗЗД) и конституционната норма на чл. 14, 
съгласно която децата са под закрилата на 
държавата и обществото.
Разпоредбата в оспорената є част осуетява 
гарантираното от Конституцията и ЕКЗПЧОС 
право на жалбоподателя на достъп до съд по 
въпроси от съществено значение за интересите 
на малолетното му дете.
Разпоредбата в оспорената є част проти-
воречи на Регламент (ЕС) 2016/399 на Евро-
пейския парламент и на Съвета от 9 март 
2016 г. относно Кодекс на Съюза за режима 
на движение на лица през границите (Кодекс 
на шенгенските граници).
Накрая, без никакви разумни мотиви за 
занижаване на контрола при граничните про-
верки в обсъжданата хипотеза в сега оспорения 
нормативен акт, правилото на чл. 15, ал. 1 на 
по-старата и отменена Инструкция със същия 
предмет № Iз-1405 от 24 юли 2009 г., според 
което гражданството на родителя няма значе-
ние за необходимостта от съгласието му при 
извеждане на малолетно или непълнолетно 
дете от територията на страната, е заменено 
с оспорената разпоредба.
Жалбоподателят иска отмяна на разпо-
редбата в оспорената част и присъждане на 
направените по делото разноски съгласно 
представен на 14.06.2023 г. списък.
2. Ответникът по жалбата – министърът 
на вътрешните работи, представляван от г-н 
Л. Попов, служител с юридическо образование, 
началник на отдел в дирекция „Правно-нор-
мативна дейност“ при МВР, оспорва жалбата 
по съображения в писмени бележки (л. 214). 
Поддържа, че подзаконовият нормативен акт 
е издаден в рамките на законова делегация, 
като при издаването є са спазени всички 
процесуални правила и в частност импера-
тивните изисквания на чл. 26 и 28 от Закона 
за нормативните актове (ЗНА). Поддържа, че 
подзаконовата разпоредба в оспорената част 
не противоречи на норми от по-висока сте-
пен и по-специално на Приложение VII, т. 6 
от Кодекса на шенгенските граници; чл. 43, 
ал. 3 от Закона за чужденците в Република 
България (ЗЧРБ), чл. 76, т. 9 от Закона за 
българските лични документи. Излага съоб­
ражения за мотивите, довели до приемане на 
процесната подзаконова разпоредба, различна 
от действалата до 2015 г., във връзка с пра-
вата на добросъвестни родители – български 
граждани, за които би било особено трудно 
да се снабдят със съгласие на другия роди-
тел (небългарски гражданин), когато той не 
живее на територията на страната или със 
съдебно решение по чл. 127а, ал. 2 от СК, 
което в крайна сметка би ограничило основ-
ни права на децата – български граждани, и 
по-специално правото им на свободно прид-
вижване. Оспорената подзаконова разпоредба 
е аналогична по съдържание с тази на чл. 43, 
ал. 3 от ЗЧРБ. Тя не противоречи и на новата 
разпоредба на чл. 127б от СК (ДВ, бр. 67 от 
2023 г.). Изброяват се международноправни