Държавен вестник, бр. 76, 2003 г., стр. 70

С Т Р .  70
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  76
цесуалния си представител адв. Георги Печев,
застъпва становището, че Националният рам-
ков договор (НРД) за 2003 г. по своето съдър-
жание и юридически свойства представлява нор-
мативен административен акт, който се прие-
ма от органи и организации—Националната
здравноосигурителна каса (НЗОК), Българския
лекарски съюз (БЛС) и Съюза на стоматолози-
те в България (ССБ), които са приравнени по
своя статут на органи за държавно управление
въз основа и в изпълнение на закона и по-кон-
кретно на чл. 53 и сл. от Закона за здравното
осигуряване (ЗЗО). Освен това той поражда
правни последици по отношение на неограни-
чен кръг адресати чрез формулираните в него
общи правила за поведение. Административ-
ноправното му съдържание се обуславя и от
предвидената възможност за обжалване пред
Управителния съвет на НЗОК на отказа на
директора на районната здравноосигурителна
каса (РЗОК) да сключи договор с конкретен
изпълнител на медицинска помощ от уредени-
те в него контрол и санкции по изпълнение на
договори за оказване на медицинска помощ,
съответно и възможност за съдебен контрол
върху последните по реда на Закона за адми-
нистративното производство (ЗАП). Първото
възражение в жалбата е по отношение нeзако-
носъобразността на разпоредбата на чл. 22, ал. 5
НРД за 2003 г., която дава възможност изпъл-
нителите на медицинска или стоматологична
помощ да “наемат” по смисъла на разпоредба-
та “и юридическо лице, което е работодател на
лекари и стоматолози и други медицински спе-
циалисти”. Понятието “юридическо лице” в
обжалвания нормативен акт няма определение,
различно от общоустановеното, поради което
всяко такова лице по чл. 1, ал. 1 от Търговския
закон (ТЗ) може да осъществява и лечебна дей-
ност, стига да е “наето” от изпълнители на из-
вънболнична и на болнична медицинска помощ,
спрямо които има много конкретно формули-
рани изисквания, а по отношение на него няма
да бъде налице дори и изискването да бъде ре-
гистрирано като лечебно заведение по Закона
за лечебните заведения (ЗЛЗ), не е сключило
договор с НЗОК, работодател е на лица с висше
медицинско образование, но нямащи медицин-
ска специалност. Второто възражение е по от-
ношение незаконосъобразността на разпоред-
бата на чл. 26, ал. 2 НРД за 2003 г., по силата на
която директорът на РЗОК разглежда подаде-
ните документи и сключва договори с изпълни-
тели на медицинска и стоматологична помощ в
срок до 60 дни от влизане в сила на Национал-
ния рамков договор. Отказът на този орган да
сключи такъв договор може да се обжалва по
ред, предвиден в чл. 59, ал. 6 и 7 ЗЗО, поради
което същият има характер на индивидуален
административен акт. Доколкото в ЗЗО не е
посочен друг срок за разглеждане на докумен-
тите и за произнасяне, различен от разпоредби-
те на чл. 13 ЗАП, то дерогирането им по този
начин и овластяването на съответния директор
на РЗОК е незаконосъобразно. Третото възра-
жение е по отношение незаконосъобразността
на разпоредбата на чл. 119, ал. 3, т. 11 НРД за
2003 г., която изисква общопрактикуващият
лекар (този без специалност “Детски болести”)
да прави задължително консултация и провеж-
дане на съвместно лечение със специалист от
лечебно заведение за специализирана извънбол-
нична медицинска помощ, сключило договор с
НЗОК, когато е необходимо да се лекуват деца
от 0 до 1-годишна възраст. По този начин тези
общопрактикуващи лекари, които отговарят на
изискванията за регистрация на лечебно заве-
дение по чл. 13, ал. 1 и чл. 14, ал. 1 ЗЛЗ, т. е.
притежават специалност “Обща медицина”, са
задължени да се консултират и съвместно да
лекуват с лекари, които съгласно § 6, ал. 1 ЗЛЗ
в срок 10 години са длъжни да придобият тяхна-
та специалност. Четвъртото възражение в жал-
бата е по отношение незаконосъобразността на
чл. 121, ал. 2 от цитирания договор, която раз-
поредба поставя изискване лечебните заведе-
ния за първична извънболнична медицинска по-
мощ да обявяват и “телефон за повикване по
спешност и за домашни посещения—телефон
на практиката или мобилен”. Съгласно чл. 3а,
т. 1 от Закона за народното здраве (ЗНЗ) фи-
нансирането на спешната медицинска помощ
се извършва от републиканския и от общински-
те бюджети, поради което и НЗОК не финанси-
ра този вид дейност, което се установява и от
Наредба № 27 от 17.XII.2002 г. на министъра на
здравеопазването за определяне на основния
пакет от здравни дейности, гарантиран от бю-
джета на НЗОК. Според жалбоподателя, след
като съществува разлика в понятията “спешна
медицинска помощ” и “неотложна медицинска
помощ”, като последната се осъществява по реда
на Наредба № 10 от 31.V.1994 г. за неотложната
медицинска помощ на министъра на здравео-
пазването, е следвало тя да бъде отчетена, като
не се създава задължение по оказване на спеш-
на медицинска помощ за част от лечебните
заведения, каквото те нямат съобразно ЗЛЗ и за
което не биха и получили заплащане от НЗОК,
понеже тя има законово определено задълже-
ние на основание чл. 45, ал. 1, т. 5 ЗЗО да фи-
нансира само неотложната медицинска помощ,
осъществявана от специални звена. Освен това
осъществяването на неотложната медицинска
помощ изисква и специален режим на отзова-
ване съгласно чл. 12 от Наредба № 10 от
31.V.1994 г., свързан и със специален режим на
предвижване по републиканската пътна мре-
жа, какъвто лечебните заведения за първична
извънболнична медицинска помощ нямат. Пос-
ледното пето възражение в жалбата е по повод
незаконосъобразността на разпоредбата на
чл. 126, ал. 4 и 5 НРД за 2003 г., които предоста-
вят право на родителите на деца от 0 до 6-го-