Държавен вестник, бр. 81, 2017 г., стр. 43

БРОЙ  81	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  43  
групи, наричани общо „спасителни служби“. 
По силата на чл. 2, 4 и 5 ПМСГСД всяко 
дружество, независимо от формата на соб-
ственост, което строи и експлоатира подземни 
рудници, тунели и геологопроучвателни обек-
ти, следва да организира минноспасителни 
служби и трябва да организира дейността 
на спасителните служби в съответствие с 
изискванията на този правилник, като след-
ва да разработва план за предотвратяване и 
ликвидиране на аварии в техните клонове и 
предприятия. Ето защо решаващият съдебен 
състав приема, че обжалваният правилник е 
нормативен административен акт съобразно 
изискванията на чл. 75, ал. 1 АПК и чл. 1а 
ЗНА и с оглед нормата на чл. 185 АПК 
оспорването му е допустимо. Съгласно чл. 186, 
ал. 1 АПК право да оспорват подзаконов 
нормативен акт имат гражданите, органи-
зациите и органите, чиито права, свободи 
или законни интереси са засегнати или мо-
гат да бъдат засегнати от него или за които 
той поражда задължения. В § 5 от ПЗР на 
ПМСГСД е предвидено, че изпълнението на 
правилника се възлага на всички дружества, 
които осъществяват посочените дейности в 
глава първа. В случая жалбата е подадена от 
юридическо лице – акционерно дружество, 
което осъществява развойно-внедрителска, 
производствена, сервизна и търговска дейност 
в областта на промишлено-взривни вещества, 
съгласно предмета на дейност на дружеството, 
отразен в приложеното към жалбата удосто-
верение за актуално фирмено състояние (на 
л. 129 от делото) и представеното фирмено 
досие (на л. 101 – л. 107 от делото). С оглед 
на това съдът счита, че жалбоподателят при-
тежава пряк и непосредствен правен интерес 
от оспорването на атакувания правилник, 
който причинява неблагоприятни правни 
последици за „ЕКСПАЛ България“ – АД, 
предвид приложеното към жалбата Решение 
№ 7481 от 22.06.2015 г., постановено по адм. д. 
№ 752/2015 г. на Върховния административен 
съд, шесто отделение. По силата на чл. 187, 
ал. 1 АПК оспорването на подзаконовите нор-
мативни актове е без ограничение във времето. 
При осъществената справка в деловодството 
на Върховния административен съд не е уста-
новено по оспорването да има влязло в сила 
съдебно решение, нито да има образувано 
дело пред същия съд, между същите страни 
и на същото основание. Настоящият съдебен 
състав намира, че оспореният ПМСГСД е 
действащ нормативен административен акт, 
в какъвто смисъл са изразените становища 
от жалбоподателя и от ответния администра-
тивен орган, който се позовава на нормата 
на § 21 от заключителните разпоредби към 
Закона за изменение и допълнение на Закона 
за здравословни и безопасни условия на труд 
(ЗЗБУТ). От данните по преписката е видно, 
че процесният правилник продължава да се 
прилага и на основание на този акт се издават 
наказателни постановления и принудителни 
административни мерки за неизпълнение на 
задълженията по визирания правилник.
Разгледана по същество, жалбата е осно-
вателна по следните съображения:
Обжалваният Правилник за минноспа-
сителната и газоспасителната дейност е ут-
върден със Заповед № 154 от 14.10.1994 г. на 
министъра на труда и социалните грижи, от 
текста на която е видно, че е издадена на ос-
нование чл. 276, ал. 2 КТ и с т. 2 от заповедта 
е разпоредено правилникът да се отпечата от 
Главна инспекция по труда при МТСГ като 
издание на системата „Нормативни актове и 
обучение по безопасност на труда“, а с т. 3 
от нея е указано заповедта да се обнародва 
в „Държавен вестник“. При осъществената 
служебна проверка съдът установи, че визи-
раната заповед е обнародвана в неофициалния 
раздел на ДВ, бр. 91 от 4.11.1994 г. В т. 1, 
изречение второ от горепосочената заповед и 
в § 7 от ПЗР на ПМСГСД е регламентирано, 
че правилникът влиза в сила от 1.02.1995 г.
В § 4 от ПЗР на Правилника за минно­
спасителната и газоспасителната дейност е 
посочено, че правилникът се издава на ос-
нование чл. 276 КТ и чл. 10 от Наредба № 1 
от 1992 г. за разработване и утвърждаване на 
нормативни документи по безопасност на труда. 
Решаващият съдебен състав намира, че 
обжалваният нормативен административен 
акт е постановен от компетентния за това 
орган в съответствие с изискванията на 
чл. 276, ал. 1, изречение второ от КТ, според 
който нормативен текст единните правила 
по безопасността на труда се утвърждават от 
министъра на труда и социалните грижи. В 
този смисъл е и чл. 2, т. 6 от Постановление 
№ 248 на Министерския съвет от 30.12.1991 г. 
за определяне основните функции и задачи 
на Министерството на труда и социалните 
грижи (обн., ДВ, бр. 4 от 14.01.1992 г.; изм., 
бр. 88 от 30.10.1992 г.) и параграф единствен, с 
който се създава чл. 2, ал. 5 от Постановление 
№ 204 на Министерския съвет от 20.10.1992 г., 
които са действащите актове към датата на 
утвърждаване на ПМСГСД и към момента 
на влизането му в сила.
Въпреки наличието на компетентност 
за постановяване на акта съдът счита, че 
процесният правилник е нищожен. Това е 
така, защото по силата на чл. 5, ал. 5, изре-
чение първо от Конституцията на Републи-
ка България всички нормативни актове се 
публикуват, а според второто изречение на 
посочената норма те влизат в сила три дни 
след обнародването им, освен когато в тях е 
определен друг срок. Съгласно чл. 37, ал. 1