Държавен вестник, бр. 85, 2021 г., стр. 8

СТР.  8	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  85
ограничения и чието нарушаване се отразява 
пряко върху законността на задържането. Пър-
воначалната лична физическа среща между 
съдията и задържания, проведена пряко без 
използването на съвременни технически спо-
соби за комуникация, представлява гаранция 
за посочените права и брани както правата 
и законните интереси на конкретното лице, 
така и обществения интерес от справедливо 
правосъдие.
Осъществяването на справедливо правосъ-
дие съставлява една от целите на Конститу-
цията. В тази насока разпоредбите на чл. 30 
и 31 от Основния закон установяват специ-
фичните права на обвиненото в извършване 
на престъпление лице, чиято реализация се 
гарантира чрез правото на защита на всеки, 
чиито права и законни интереси са нарушени 
или застрашени (Решение № 10 от 2010 г. по 
к. д. № 10/2010 г.). Конституционният съд, 
развивайки своята практика, е достигнал 
до заключение, че конституционното право 
на защита може да се реализира в своята 
пълнота, само ако пътят до съда не е затво-
рен, тъй като единствено състезателният 
публичен съдебен процес при равенство на 
спорещите страни в смисъла по чл. 121 от 
Конституцията може да осигури разкрива-
нето на истината и точното прилагане на 
закона. Недвусмислено и безусловно е приел, 
че правото на съдебна защита, въпреки че 
не е изрично формулирано в Основния за-
кон, в рамките на по-общата постановка на 
чл. 56 от Конституцията трябва да се счита 
за принцип на правовата държава (Решение 
№ 11 от 2016 г. по к. д. № 7/2016 г.). В право-
вата държава съдебната защита на правата е 
определящата форма на защита. Съдебната 
защита винаги трябва да съществува като 
възможност и никакви съображения не могат 
да я изключат при положение, че съдилищата 
са органите, които Конституцията овластява 
да правораздават (Решение № 1 от 2012 г. по 
к. д. № 10/2011 г.).
Към тези трайно установени и последова-
телно разгърнати в практиката на Конститу-
ционния съд положения относно правото на 
защита следва да се прибави и специфичното 
право на обвиняемия да бъде физически 
изправен пред съдия при първоначалното 
вземане на мярката за неотклонение задър-
жане под стража.
Оспорената разпоредба на чл. 64, ал. 2, 
изр. второ от НПК, представляваща огра-
ничение на това право, позволява участието 
на обвиняемия в производството по чл. 64, 
ал. 3 от НПК да се осъществи и чрез виде-
оконференция. Атакуваната норма ограничава 
правото на задържания до 72 часа обвиняем 
да се изправи физически пред съдията. Той 
участва лично в делото, но физически не 
се намира в съдебната зала, а в ареста или 
затвора, като изправянето му пред съдията 
е опосредено от видеоконферентна връзка. 
Разпоредбата на чл. 64, ал. 2, изр. второ от 
НПК е приложима в две хипотези – при обяве-
но извънредно положение, военно положение, 
бедствие, епидемия или други форсмажорни 
обстоятелства, като съгласието на обвиня-
емия и неговия защитник в тези случаи не е 
необходимо; и при изразено писмено съгласие 
на обвиняемия и неговия защитник, в който 
случай е без значение наличието или липса-
та на други съпътстващи обстоятелства, т.е. 
писменото съгласие е достатъчно основание 
за провеждане на съдебното заседание при 
осигуряване на участието на обвиняемия в 
него чрез видеоконференция.
Хипотезите, които не изискват съгласие 
на обвиняемия и неговия защитник, от своя 
страна също представляват различни по своя 
характер и обхват основания, които допускат 
дистанционно участие на обвиняемия в делото. 
Първият посочен от оспорената разпоредба 
случай, в който това е допустимо, е при 
обявено извънредно положение или военно 
положение. Конституционният съд вече е имал 
повод да посочи, че: „извънредното положе-
ние е родово понятие, което има множество 
видове в зависимост от причината, която 
води до него. [...] Спецификата може да се 
изразява в особените изисквания и процедури 
за въвеждане на извънредното положение, в 
начина на упражняване на държавната власт 
през времетраенето му, както и в различните 
последици за правата на гражданите. [...] Из-
вънредно положение се въвежда на основата 
на Конституцията и модифицира временно 
системата на управление, като налага огра-
ничения на правния статус на гражданите. 
Целта е да се гарантира националната сигур-
ност и да се опази конституционният ред.“ 
(Решение № 10 от 2020 г. по к. д. № 7/2020 г.). 
Разпоредбата на чл. 57, ал. 3 от Конституци-
ята предвижда при обявено военно или друго 
извънредно положение със закон да може да 
бъде временно ограничено упражняването на 
отделни права на гражданите с изключение 
на изрично посочените права и принципи 
(чл. 28, 29, чл. 31, ал. 1, 2 и 3, чл. 32, ал. 1 
и чл. 37). Единствено Народното събрание е 
правомощно да определя с конкретен закон 
различни параметри на реакция при различни 
типове заплахи в рамките на предвиденото 
от Конституцията и релевантните между-
народни договори, които са ратифицирани, 
обнародвани и влезли в сила за Република 
България. Преценката упражняването на 
кои права и в каква степен е необходимо 
да бъде ограничено при обявено извънредно 
положение следователно е винаги конкретна 
и е в правомощията единствено на Народното 
събрание (по арг. от чл. 57, ал. 3 във връзка 
с чл. 84, т. 12 от Конституцията).
Член 15 КЗПЧОС и чл. 4 МПГПП също 
допускат дерогиране (освобождаване на стра-
ната от задължението да гарантира) на някои 
права по време на война или друго извън-