Държавен вестник, бр. 42, 2020 г., стр. 9

БРОЙ  42	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  9  
като правило, че решението на Конституци­
онния съд, с което се обявява противокон­
ституционност на закон като нормативен акт, 
действа занапред (ex nunc). Правният ефект 
на решението е в неприлагане на обявения 
за противоконституционен закон от деня на 
влизане на решението на Конституционния съд 
в сила. От този момент насетне той престава 
да действа и да регулира обществени отноше­
ния, предмет на неговата уредба. 
До аналогични правни изводи е достигнал 
Конституционният съд и в мотивите на Ре­
шение № 22 от 1995 г. по к. д. № 25/1995 г., 
в което приема, че според разпоредбата на 
чл. 151, ал. 2, изр. трето от Конституцията 
обявеният за противоконституционен закон 
не се прилага от деня на влизане в сила на 
решението на Конституционния съд. Изразът 
„не се прилага“ съдържа забрана за прилагане 
на закона занапред. Това е пряка и непосред­
ствена последица от решението на съда.
Като използва израза „не се прилага“ от 
момента на влизане в сила на решението 
на Конституционния съд по отношение на 
обявения за противоконституционен закон, 
конституционният законодател всъщност 
посочва, че този закон фактически (макар 
и не формално) не е приложимо право и е 
оставен без правна сила, а доколкото прав­
ната система е обективно действащо право, 
противоконституционният закон фактически 
не е част от правната система. Сред условията 
за валидност на едно правно правило е и това 
то да е част от правната система, т. е. да има 
регулативно въздействие върху дадена област 
на обществени отношения. Ако няма такава 
сила, то не е право, не е част от правната 
система и по своя фактически статус е нева­
лидно правило. Следователно смисълът на „не 
се прилага“ в разпоредбата на чл. 151, ал. 2, 
изр. трето от Основния закон е невалидност 
на закона, обявен за противоконституционен. 
Неговата невалидност е имплицитно заложена 
в обявяването му за противоконституционен.
Докато Конституционният съд не обяви 
един закон за противоконституционен, се 
презумира, че той е в съответствие с Кон­
ституцията и валидно регулира обществените 
отношения, за чието уреждане е създаден. 
Неприлагането на противоконституционния 
закон само занапред брани правната сигурност 
и доверяването на адресатите на закона, че 
той е съобразен с Конституцията. Това дове­
ряване произтича от оборимата презумпция за 
валидност, с която законът се ползва. Обяве­
ните за несъответни на Конституцията закони 
губят своето действие занапред (ex nunc), а 
възникналите от прилагането им правни 
последици в рамките на правоотношения, 
приключили до влизане в сила на решението 
на Конституционния съд, се запазват, освен 
ако Народното събрание не постанови друго 
по реда на чл. 22, ал. 4 от Закона за Консти­
туционен съд (ЗКС). Ефектът от решението на 
Конституционния съд не може да се разпростре 
върху вече уредените по окончателен начин 
от обявения за противоконституционен закон 
правоотношения. То не въздейства пряко върху 
тези правоотношения. Така конституционният 
законодател е гарантирал правната сигурност 
при многообразието от възможни житейски 
ситуации и законодателни разрешения. Такова 
решение поражда задължение за законодате­
ля да уреди последиците от прилагането на 
обявения за противоконституционен закон. 
До произнасянето на Народното събрание, 
при наличие на правен спор, съдилищата го 
решават, като прилагат пряко Конституци­
ята и принципите на правото. Последното 
е приложимо и за нормативните закони с 
еднократно действие, което вече е изчерпа­
но преди влизането в сила на решението на 
Конституционния съд.
С разпоредбата на чл. 151, ал. 2, изречение 
трето от Основния закон конституционният 
законодател дава превес на правната сигур­
ност. Казаното не означава, че в тази хипотеза 
Конституцията допуска контрол за конституци­
онност при отстъпление от основополагащия 
конституционен принцип на правова държава 
и върховенството на Конституцията като не­
гово същностно проявление. При контрола 
за конституционност на законите предназна­
чението на конституционното правосъдие да 
гарантира върховенството на Конституцията 
може да се постигне в пълнота, ако правните 
последици от прилагането на обявения за 
противоконституционен акт до влизане на 
решението на Конституционния съд в сила 
бъдат уредени от органа, постановил акта, и 
то съобразно мотивите на Конституционния 
съд. Само по този начин може да се гаран­
тира правната справедливост по отношение 
на тази категория правоотношения. 
Самата Конституция съдържа механизъм, 
чрез който да се постигне нужното равно­
весие между повелята за правна сигурност 
и правната справедливост като компоненти 
от богатото, многопластово съдържание на 
принципа на правовата държава. От консти­
туционния принцип на правовата държава 
произтича задължението на органа, предви­
дено в чл. 22, ал. 4 от ЗКС. То се свързва и 
с чл. 7 от Конституцията, предвиждащ отго­
ворност на държавата за вреди, причинени 
от незаконни актове или действия на нейни 
органи и длъжностни лица, което неминуемо 
обхваща и отговорността на органа, издал 
противоконституционния акт. Уреждането 
на правните последици от прилагането на 
противоконституционния акт до обявява­
нето му за такъв не е в правомощията на 
Конституционния съд, но неговото решение 
задължава органа, постановил акта, да изпъл­
ни конституционното си задължение, което