Държавен вестник, бр. 65, 2020 г., стр. 33

БРОЙ  65	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  33  
конституционно, а е необходимо и полезно 
за развитието му, то и възможността те да 
финансират собствените си услуги и да ги 
предоставят срещу възнаграждение е напълно
логична. В тези случаи потребителите влизат 
в договорни отношения с доставчика, когото 
сами са избрали, като дължат насрещна прес­
тация за използваната от тях услуга. 
 Конституционният съд счита, че оспорената 
уредба е приета в рамките на правомощията на 
законодателя да предвиди реда на предоставяне 
на социалните услуги, без да се накърняват 
принципи или конкретни норми на Консти­
туцията. Тъй като не са предвидени някакви 
конкретни ограничения в тази насока, следва 
да се приеме, че законодателят е свободен да 
прецени кои могат да бъдат източниците на 
финансиране на социалните услуги (по ана­
логия с Решение № 32 от 1998 г.). 
Вносителите поддържат, че с оспорената 
уредба се въвежда задължителна платена 
услуга, равносилна на данъчна тежест за 
гражданите в противоречие с чл. 60 от Кон­
ституцията. Вече бе изяснено, че социалните 
услуги не са задължителни, освен в изрично 
предвидените ограничени случаи, предмет на 
други закони, като тогава те не подлежат на 
заплащане (чл. 11 във връзка с чл. 103, ал. 1 
ЗСУ). Във връзка с разграничението между 
данък и такса следва да се посочи, че за раз­
лика от данъците, които са невъзвръщаеми 
финансови задължения на гражданите, съ­
щественият отличителен елемент при таксите 
е, че те винаги се заплащат заради получа­
ването на някаква обслужваща дейност или 
услуга (Решение № 4 от 2013 г.). По принцип 
таксата е плащане в полза на държавния или 
общинския бюджет, но по изключение може 
да постъпва в бюджета на предприятие, на 
което са възложени за изпълнение държавни 
функции, когато услугата или дейността е 
възложена за извършване на него и таксата 
подпомага издръжката му. Член 60 от Консти­
туцията изисква таксите да бъдат установени 
със закон, което означава, че законодателят 
трябва да определи вида им и принципите, по 
които се определя размерът им от съответните 
държавни и общински органи (Решение № 4 
от 2013 г.).
По отношение на оспорването на чл. 87 
ЗСУ следва да се отбележи, че законодателят 
е този, който урежда реда за реализацията 
на правата и на ограничено дееспособните 
и случаите, в които съдействието на техни­
те родители, настойници или попечители е 
необходимо. Наистина в действащото зако­
нодателство съществуват редица хипотези, в 
които ненавършилите пълнолетие се считат за 
дееспособни за извършването на определени 
лични действия – например възможността не­
пълнолетните да сключват обикновени дребни 
сделки за задоволяване на текущите им нужди 
и да разполагат с това, което са придобили 
със своя труд (чл. 4 ЗЛС), правото им да се 
обърнат до дирекция „Социално подпомагане“ 
и до районния съд при разногласие с родител 
(чл. 124, ал. 3 СК) и др. Това обаче не отменя 
разпоредбата на чл. 47, ал. 1 от Конституци­
ята, която не прави разграничение между 
малолетни и непълнолетни деца и прогласява 
правото и задължението на родителите да 
отглеждат и възпитават децата си.
Дори в случаите, в които дете, нуждаещо се 
от помощ и подкрепа, потърси такава, когато 
родителите му не са го сторили, правата и 
отговорностите на родителите не отпадат. Ми­
слими са редица хипотези, в които родителите 
не полагат необходимите грижи за детето си 
или упражняват насилие върху него. В такива 
случаи е необходимо да се предвидят средства 
за защита на пострадали деца, сред които е 
и правото да се обърнат до компетентните 
органи пряко или посредством доставчици на 
социални услуги. Дори тогава обаче чл. 87, 
ал. 3 ЗСУ остава неясен по отношение на га­
ранциите, че правата както на детето, така и 
на родителите ще бъдат спазени. Според него 
в случаите, когато детето е малолетно или 
е в риск, доставчикът незабавно уведомява 
дирекция „Социално подпомагане“, която 
следва да предприеме действия в рамките на 
своята компетентност. Разпоредбата на чл. 87, 
ал. 4 създава ограничение за информираност­
та на родителите на деца над 14 години, т.е. 
разширява правата на непълнолетното лице. 
Доколкото Конституцията не се произнася 
изчерпателно по специфичните права на не­
пълнолетните, въвеждането на такова право 
(да търсят социални услуги без знанието на 
родителите си) би било в правомощията на 
законодателя само ако ясно е конкретизирано 
естеството на случаите, в които това е до­
пустимо. Напротив, атакуваната разпоредба 
е формулирана твърде общо, предполага пре­
ценка по пътя на изключването и не създава 
яснота за прилагащите я лица и институции, 
а дори оставя впечатление, че непълнолетните 
лица са изведени извън режима на консти­
туционното правило. Поради свързаността 
на разпоредбите на всички алинеи на чл. 87 
Конституционният съд приема, че в целостта 
си той не съответства на изискването на чл. 4, 
ал. 1 от Конституцията.
По отношение на уредбата на ползването 
на социални услуги от лица, поставени под 
запрещение, Конституционният съд счита, 
че са спазени всички изисквания на Кон­
ституцията, Конвенцията на ООН за пра­