Държавен вестник, бр. 63, 2008 г., стр. 2

С Т Р .  2
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  63
ОФИЦИАЛЕН РАЗДЕЛ
КОНСТИТУЦИОНЕН СЪД
РЕШЕНИЕ № 3
от 8 юли 2008 г.
по конституционно дело № 3 от 2008 г.
Конституционният съд в състав: предсе-
дател—Румен Янков, членове: Васил Гоцев,
Людмил Нейков, Емилия Друмева, Владис-
лав Славов, Евгени Танчев, Димитър Току-
шев, Благовест Пунев, Пламен Киров, Кра-
сен Стойчев, Снежана Начева, Георги Пет-
канов, при участието на секретар-протоко-
листа Милена Петрова разгледа в закрито за-
седание на 8 юли 2008 г. конституционно дело
№ 3/2008 г., докладвано от съдията Благовест
Пунев.
Производството е по чл. 149, ал. 1, т. 2 от Кон-
ституцията.
В искането си президентът на Република
България твърди, че разпоредбата на § 1 от
Закона за изменение и допълнение на Граж-
данскопроцесуалния кодекс (ЗИДГПК) (ДВ,
бр. 50 от 2008 г.), с която се изменя чл. 84, т. 1
ГПК (ДВ, бр. 59 от 2007 г.), е противоконсти-
туционна, тъй като противоречи на чл. 4, ал. 1,
чл. 8, чл. 17, ал. 2, чл. 19, ал. 2, чл. 117, ал. 3 и
чл. 121, ал. 1 от Конституцията. С нея се въз-
становява привилегията на държавата и дър-
жавните учреждения да не заплащат държав-
ни такси за водените от тях дела по искове за
частни държавни вземания и права върху вещи,
частна държавна собственост, отменена с раз-
поредбата на чл. 84, т. 1 ГПК в първоначал-
ната є редакция.
С определение от 12 юни 2008 г. по консти-
туционно дело № 3/2008 г. искането е допуснато
до разглеждане по същество, като са конститу-
ирани заинтересованите страни  по делото. В
дадения с определението срок за становища от
заинтересованите страни са постъпили такива
от министъра на правосъдието и от Висшия
съдебен съвет.
В становището си министърът на правосъ-
дието поддържа разбирането, че освобождава-
нето на държавата и държавните учреждения
от заплащане на държавни такси за завеждане
на граждански дела е мотивирано от съобра-
жения за бюджетна целесъобразност. Поради
това според него с оспорената разпоредба не
се нарушават изискванията за равнопоставе-
ност на правните субекти при упражняване и
защита  на техните частни права и самостоя-
телността на бюджета на съдебната власт.
Висшият съдебен съвет в становището си под-
крепя съображенията, изложени в искането за
обявяване на противоконституционност на
разпоредбата на § 1 от ЗИДГПК.
Постъпили са становища и от министъра на
регионалното развитие и благоустройството и
министъра на финансите, с които се поддържа,
че искането е неоснователно, и становище от
Народното събрание, че същото следва да се
уважи.
Искането по чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конститу-
цията е основателно.
С първоначалната редакция на чл. 84, т. 1 от
новия ГПК (ДВ, бр. 59 от 2007 г.) се предвиди,
че  държавата и държавните учреждения   се
освобождават от заплащане на държавни такси
при водене на делата, освен по искове за частни
държавни вземания  и права върху вещи—час-
тна държавна собственост. С оспорената раз-
поредба на § 1 ЗИДГПК (ДВ, бр. 50 от 2008 г.)
се заличават в чл. 84, т. 1 ГПК думите “освен по
искове за частни държавни вземания и права
върху вещи—частна държавна собственост”.
При това положение като действаща разпоред-
ба остава останалата част от текста на чл. 84,
т. 1 ГПК, който предвижда освобождаване на
държавата и държавните учреждения от запла-
щане на държавни такси при предявяване на
искове във всички случаи, независимо от пред-
мета на заведеното дело,  без ограничението в
този смисъл.
Дължимостта на държавна такса от ищците
при предявяване на искове се определя от обсто-
ятелството, че правораздаването е публична ус-
луга. Заплащането на такса се свързва не само с
възмездяване на тази услуга, но и с мотивиране
на гражданите и юридическите лица към добро-
съвестно упражняване на процесуалните права,
като завеждат искове, които са потенциално
основателни, и се предотврати увеличаване на
броя на неоснователните съдебни спорове.
Законодателната преценка за освобождава-
не от заплащане на държавни такси се опреде-
ля не от вида правен субект, носител на съдебно
предявеното право, а от характера на самото
право или от начина на неговата защита—чл. 83,
ал. 1 ГПК. Според цитирания текст това са
производства, образувани по искове на работ-
ници, служители и членове на кооперации, про-
изтичащи от трудови правоотношения, за из-
дръжка, за обезщетения от вреди или искове,
предявени от прокурор или от назначени от съда
особени представители на лице с неизвестен
адрес. Голямата значимост на защитаваните с
тези искове права, които се отнасят до възпро-
изводството на човека, техен носител или  уп-
ражняването им не от носителя на правото, а от
процесуален субституент или особен предста-
вител, налагат освобождаване от заплащане на
такси по разпореждане на закона, за да се оси-
гури достъп до правосъдие по посочените кате-
гории съдебни спорове. В този контекст следва
да се разбира и разпоредбата на чл. 83, ал. 2 ГПК,
според която вече по преценка на съда, но съоб-