Държавен вестник, бр. 20, 2016 г., стр. 7

БРОЙ  20	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
веопазването, министъра на финансите, 
Върховния административен съд, Висшия 
адвокатски съвет, Комисията за защита от 
дискриминация, Националната здравнооси-
гурителна каса, Националния осигурителен 
институт, Българския лекарски съюз, Бъл-
гарския зъболекарски съюз, Българския 
фармацевтичен съюз, Асоциацията на лицен-
зираните дружества за доброволно здравно 
осигуряване, Националната пациентска ор-
ганизация, Съюза на пациентите в България, 
Центъра за изследване на демокрацията и 
Института за модерна политика.
Първата група становища са за неосно-
вателност на искането. 
Министерският съвет поддържа, че сам 
по себе си чл. 45, ал. 2 ЗЗО не може да бъде 
противоконституционен, тъй като не съдържа 
самостоятелна уредба на обществени отно-
шения, чието съответствие с Конституцията 
да се прецени. Предвиденото в него издаване 
на друг акт въз основа и в изпълнение на 
закона не е аргумент за противоконститу-
ционност. Преценката за конституционосъ-
образност на оспорената разпоредба следва 
да бъде единствено с оглед възлагането на 
уредбата на друг орган и дали тази уредба е 
в рамките на конституционно предвидената 
компетентност на министъра – чл. 115 от 
Конституцията. Разглеждането на спорове 
относно законосъобразността на акта на 
министъра на здравеопазването не е в право-
мощията на Конституционния съд, но той на 
общо основание подлежи на съдебен контрол 
и ако министърът е нарушил Конституцията 
или законите в тази област, актът ще бъде 
отменен като незаконосъобразен. Законовата 
делегация на министъра на здравеопазване-
то е субсидиарно да определи конкретното 
съдържание на здравната помощ в наредба, 
тъй като обхватът є вече е регламентиран 
на законово ниво в чл. 45, ал. 1 ЗЗО. Дифе-
ренцирането на пакета здравна помощ на 
основен и допълнителен не нарушава кон-
ституционното право на здравноосигурените 
лица за равнопоставеност и за достъпност 
при ползването на здравна помощ и услуги. 
Относно чл. 40, ал. 4а ЗЗО сочи, че е въ-
прос на бюджетна политика, на фискална, 
управленска и законодателна целесъобраз-
ност начинът за определяне на размера на 
здравноосигурителната вноска, както и на 
осигурителната база или на осигурителния 
доход, върху който се внасят вноските, а не 
пряко произтичащо от Конституцията изис-
кване. При заплащане на здравноосигури-
телните вноски, съобразени с финансовото 
състояние на лицата (чл. 40 ЗЗО), всички 
здравноосигурени лица равнопоставено полз-
ват медицинска помощ, която не зависи от 
размера на внесените от тях суми и върху 
каква база те са определени. Няма и несъ-
ответствие на двете оспорени разпоредби с 
общопризнати норми на международното 
право и с международните договори, по които 
България е страна, защото те предоставят на 
държавата ни избора на конституционните 
и законовите механизми за осигуряване на 
социална защита на гражданите за недо-
пускане на дискриминация и въвеждане на 
гаранции за постигане на целите в областта 
на здравеопазването. 
Министърът на здравеопазването твърди, 
че аргументацията в искането стъпва на 
погрешното допускане, че се „пакетират“ 
заболявания, а оттук и изводът за възможна 
дискриминация по признак „имуществено 
състояние“. В действителност не заболява-
нето, а болестно състояние на индивида, 
което е динамично във времето и променящо 
се по характер при всеки вид заболяване, 
е в основата на очертаване на всеки пакет 
медицински дейности, грижи, помощ, ус-
луги, като по този начин се прави стъпка 
към по-висока степен на гарантиране на 
права. Това, което попада в основния или 
в допълнителния пакет, няма как да е „за-
боляване“, защото законът е въвел в чл. 45, 
ал. 1 ЗЗО именно медицинските грижи като 
обект на задължително заплащане от Наци-
оналната здравноосигурителна каса (НЗОК) 
и в рамките на този обхват дейности се 
предвижда с оспорената разпоредба да бъде 
извършено подреждането им от министъра 
на здравеопазването чрез наредба в пакети 
чрез списък, отразяващ обема на дейнос- 
тите. В пакетите попадат не заболявания, а 
дейности, които се считат от законодателя 
за съответно необходими обществено дъл-
жими при определено болестно състояние 
на индивида. Заболяването не е критерий, 
а такъв е конкретното болестно състояние 
при различните заболявания, което би могло 
да бъде хронично, обострено или животоза-
страшаващо. Модерният парламентаризъм 
определя засилена роля на изпълнителната 
власт и в ръководенето на политиката на 
държавата, поради което уредбата следва да се 
извършва от министъра на здравеопазването, 
върху който се упражнява засилен контрол. 
Министърът на финансите поддържа, че 
въведеното разделяне на пакета на меди-
цински услуги на основен и допълнителен 
не нарушава достъпа до тях. Всяка държава 
дефинира типа и нивото на разходите за здра-
ве, които се определят като „приемливи“, и