Държавен вестник, бр. 14, 2017 г., стр. 3

БРОЙ  14	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  3  
правото на свободно подаване на оставка от 
магистрата при образувано срещу него дис-
циплинарно производство до приключването 
му, през което време той упражнява принуди-
телен труд по смисъла на Конвенция № 29 на 
Международната организация на труда относно 
принудителния или задължителния труд от 
1930 г., по която България е страна от 1932 г. 
Проф. д-р Емил Мингов в правното си 
мнение развива съображения, че съществено 
значение за изясняване на конституционосъ-
образността на оспорената разпоредба има 
предварителният въпрос, свързан с понятието 
„оставка“ като основание за прекратяване 
на магистратското правоотношение. Според 
него оставката може да се определи като 
упражняване на едно преобразуващо право 
от магистрата едностранно да прекрати съз-
даденото правоотношение и преобразуващият 
ефект на упражненото потестативно право 
ще сложи край на създадената правна връз-
ка. След изтичане на срока за предизвестие 
магистратът няма да може да осъществява 
функциите си поради прекратяване на неговото 
правоотношение, като е очевидна аналогията с 
предизвестието по Кодекса на труда (обн., ДВ, 
бр. 26 от 1.04.1986 г.; посл. изм. и доп., бр. 105 
от 30.12.2016 г.) (КТ) и по Закона за държавния 
служител (обн., ДВ, бр. 67 от 27.07.1999 г.; посл. 
изм. и доп., бр. 105 от 20.12.2016 г.) (ЗДСл). 
В контекста на това разбиране проф. д-р 
Мингов заключава, че изразът в оспорената 
разпоредба „не може да бъде освободен от 
длъжност по чл. 165, ал. 1, т. 2“ е лишен от 
правна логика, защото не може да има прав-
но валидно поведение на насрещната страна 
при преобразуващия ефект на упражненото 
потестативно право. Подобно законово раз-
решение не кореспондира на прогласената от 
Конституцията свобода на труда и забрана за 
принудителен труд – чл. 48, ал. 3 и 4 от Кон-
ституцията. Препятстването магистратът да 
получи следващите му се обезщетения при 
прекратяване на правоотношението следва да 
се постигне по други законови начини.
Втората група становища са на министъра 
на правосъдието и на Висшия съдебен съвет, 
които намират оспорената разпоредба за съот-
ветна на Конституцията. Общото между тях е, 
че я обвързват с последицата от освобождаване 
от длъжност поради подаване на оставка, а 
именно получаването на еднократно парично 
обезщетение, което не би било получено при 
дисциплинарно освобождаване.
Министърът на правосъдието счита, че 
не е налице противоконституционност на 
оспорената разпоредба с оглед на конститу-
ционната делегация за уреждане на статута 
на съдиите, прокурорите и следователите, 
тяхното назначаване и освобождаване и осъ-
ществяване на тяхната отговорност със закон 
конституционно право на гражданите – пра-
вото на труд, и нарушава конституционния 
принцип за пропорционалност на въвеждане 
на допустими ограничения при упражняване 
на конституционни права. Нарушен е и чл. 48, 
ал. 4 от Конституцията, защото оспорената 
разпоредба създава условия за принудителен 
труд на магистрата под заплахата от наказа-
ние. Отказът да се приеме оставката поставя 
съответното лице в състояние не по своя 
воля да продължи да изпълнява служебните 
задължения, произтичащи от длъжността, 
която желае да освободи, като всяко следващо 
действие на магистрата, с което дава израз на 
нежеланието си да упражнява тази професия, 
ще предостави допълнително нови основания 
за ангажиране на неговата дисциплинарна от-
говорност. Упражняването на труд при такива 
обстоятелства е форма на принудителен труд.
В становището си Съюзът на съдиите в 
България излага доводи, че оспорената раз-
поредба засяга трудовите права на магистрата 
изобщо и противоречи на чл. 16 и чл. 48, ал. 3 
от Конституцията. Тя го лишава от упраж-
няване на правото му на труд по свой избор 
и лично убеждение за неопределяем период 
от време. Дисциплинарното производство в 
най-тежкия случай би довело до налагане на 
дисциплинарното наказание освобождаване 
от длъжност на основание чл. 165, ал. 1, т. 5 
ЗСВ и обявяването за противоконституционна 
на разпоредбата на чл. 166, ал. 3 ЗСВ ще даде 
възможност на лицето, подавайки оставка, да 
предизвести изхода на едно такова производ-
ство, което е основание за освобождаване от 
длъжност, установено на най-високо ниво в 
юридическата йерархия на актовете – Кон-
ституцията. 
В писменото си правно мнение проф. д-р 
Мръчков поддържа, че подаването на оставка 
от магистрата като конституционно основание 
за прекратяване на магистратското правоотно-
шение изразява свободата му едностранно да 
прекрати магистратското си правоотношение. 
Конституцията в императивната разпоредба 
на чл. 129, ал. 3, т. 2 го формулира ясно и 
безусловно като конституционно субективно 
публично преобразуващо право на магистра-
та като гражданин и неговото ограничаване 
със закон е противоконституционно, тъй 
като ограничения в упражняване на консти-
туционните права може да предвижда само 
Конституцията. Развива и съображения за 
противоречие на оспорената разпоредба с 
принципа на правовата държава по чл. 4, 
ал. 1 от Конституцията, защото не е прило-
жено изискването за управление на Република 
България според Конституцията – в случая 
чл. 129, ал. 3, т. 2. Оспорената разпоредба 
противоречи и на чл. 48, ал. 4 от Основния 
закон, тъй като забранява упражняването на