Държавен вестник, бр. 17, 2016 г., стр. 43

БРОЙ  17	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  43  
Ответникът – сдружение „Синдикат на слу­
жителите в Министерството на вътрешните 
работи“, чрез адв. Стоянов като процесуален 
представител изразява становище за неоснова­
телност на касационната жалба. Претендира 
разноски за тази инстанция. 
Прокурорът от Върховната административ­
на прокуратура дава мотивирано заключение 
за правилност на обжалваното решение. 
Върховният административен съд, петчле­
нен състав, намира касационната жалба за 
процесуално допустима като подадена в за­
конния срок и от надлежна страна, за която 
съдебният акт е неблагоприятен. 
Разгледана по същество, е неоснователна 
по следните съображения: 
С обжалваното решение е обявена нищож­
ността на Заповед № 8121з-40 от 15.01.2015 г. 
на министъра на вътрешните работи в частта, 
с която е предвидено, че редът за изплащане 
на допълнителното възнаграждение за ра­
бота на официален празник по тази заповед 
се прилага за труд, положен след 1.07.2014 г. 
Със заповедта се изменя предходна Заповед 
№ 8121з-791 от 28.10.2014 г. в частта по т. 4, 
като се променя механизмът за определяне на 
размера на допълнителното възнаграждение 
за полагане на труд на официални празници 
от държавни служители в МВР, като в оспо­
рената част е посочено, че определеният с 
нея ред за изплащане на това допълнително 
възнаграждение се прилага за труд, положен 
след 1.07.2014 г. 
За да постанови този резултат, тричленният 
състав е приел, че оспорената заповед на ми­
нистъра на вътрешните работи представлява 
нормативен административен акт по смисъла 
на чл. 75, ал. 1 АПК, като издадена въз основа 
на законова делегация по чл. 179, ал. 1 и 2 ЗМВР 
и според материята, която урежда, съдържа 
административноправни норми, отнася се за 
неопределен брой адресати и има многократно 
правно действие. Съдът е обосновал извод, че 
на заповедта в оспорената є част е придадена 
обратна сила в нарушение на чл. 14, ал. 2 от 
Закона за нормативните актове (ЗНА), което 
съставлява основание за нейната отмяна. 
Тричленният състав е приел, че при издава­
нето на подзаконовия административен акт е 
допуснато и особено съществено нарушение на 
процесуалните правила, тъй като не е обна­
родван в „Държавен вестник“, което води до 
нищожност на заповедта в оспорената част с 
оглед нормите на чл. 5, ал. 5 от Конституцията 
на Република България във връзка с чл. 37, 
ал. 1 ЗНА и чл. 78, ал. 2 АПК. Предвид това 
и на основание чл. 193, ал. 1 АПК е обявена 
нищожността на заповедта в оспорената част. 
Обжалваното решение е правилно.
Основният довод в касационната жалба, 
поддържан и в първоинстанционното про­
изводство, е относно правната същност на 
заповедта. Твърди се, че същата не отговаря 
на критериите за подзаконов нормативен 
акт съгласно чл. 75 АПК и чл. 3, ал. 2 ЗНА, 
тъй като се отнася до определяем кръг субе­
кти – служители на МВР, подчинени на адре­
санта, и с нея не се засягат права и задължения 
на други граждани. Във връзка с цитираното 
решение на КС по конст. дело № 18/1995 г. се 
навеждат и твърдения за „вътрешнослужебен 
характер“ на акта. 
От съдържанието на предходната Заповед 
№ 8121з-791 от 28.10.2014 г., издадена също 
на основание чл. 179, ал. 2 ЗМВР, както и 
от съдържанието на изменящата я Заповед 
№ 8121з-40 от 15.01.2015 г., се установява, че 
с тях се урежда материята, свързана с допъл­
нителните възнаграждения на държавните 
служители в МВР по ал. 1 на същия законов 
текст, реда и условията за изплащането им. 
Законовата дефиниция за подзаконов нор­
мативен акт се съдържа в нормата на чл. 1а 
ЗНА, според която нормативният акт съдържа 
общи правила за поведение, които се при­
лагат към индивидуално неопределен кръг 
субекти, има нееднократно действие и се 
издава или приема от компетентен държавен 
орган. Аналогична е дефиницията и по чл. 75, 
ал. 1 и 2 АПК, според която нормативните 
административни актове са подзаконови 
административни актове, които съдържат 
административноправни норми, отнасят се за 
неопределен и неограничен брой адресати и 
имат многократно правно действие. Норма­
тивните административни актове се издават 
по прилагане на закон или подзаконов нор­
мативен акт от по-висока степен. 
Оспорената заповед отговоря на тези куму­
лативно определени критерии за нормативен 
акт, тъй като е издадена от компетентния 
орган въз основа на законова делегация съ­
гласно чл. 179, ал. 2 ЗМВР, следователно – по 
прилагане на нормативен акт от по-висока 
степен, съдържа норми, детайлизиращи ма­
терията, залегнала в него, има нееднократно 
действие и се отнася до неопределяем кръг 
субекти. Обстоятелството, че със заповедта 
се регламентират отношения, засягащи само 
държавните служители в МВР и техният брой 
е предвиден с устройствения му правилник, не 
води до промяна в извода за правната същност 
на заповедта и не се отразява на характера 
є на подзаконов нормативен акт. Адресатите 
на заповедта не са персонално посочени. На­
именованието на акта също не го изключва 
от обхвата на нормативните административни 
актове, изброени в чл. 7 ЗНА. Правилно при 
преценката за естеството на акта съдът е съ­
образил неговото съдържание, като с оглед 
регламентираните правила за поведение е 
отчел наличието на административноправни 
норми.