Държавен вестник, бр. 112, 2004 г., стр. 28

С Т Р .  28
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  112
производство. А това означава създаване на
вътрешно убеждение у съдията за фактите око-
ло деянието или дееца още преди обвинението
да бъде предявено пред съда, т. е. категорично
смесване на конституционно разграничените
функции на отделните звена от съдебната
власт—съдии, прокурори и следователи. В ня-
кои от становищата на конституираните като
заинтересувани страни държавни институции
целта на разпита пред съдия е посочена още по-
отчавайщо противоконституционна—“точно
както съдът на съдебното следствие и съдията
при досъдебния разпит е орган по ръководство
и решаване и следи за спазване на закона” ... Би
следвало предпазливо да се отговори на въпро-
са, от кого брани закона съдията—очевидно от
следователя и прокурора. Само че неправомер-
ното развитие на създадените от Конституция-
та и закона правоотношения между различните
органи на съдебната власт и процесуалните
отношения между тях и участниците в едно
наказателно производство никога не могат да
бъдат мотив на законодателя за регулиране на
обществените отношения.
Друга цел при създаване на института, пред-
мет на обсъждане, е изготвяне на годни доказа-
телствени средства от независим магистрат.
Очевидно е, че институтът “разпит пред съдия”
е замислен да въведе фигурата на съдия-следо-
вателя, както е според френската правна систе-
ма, или на разследващия съдия—според немс-
ката правна система, но взаимстването не е до-
ведено докрай и затова води до несъответствие
с Конституцията. (В цитираните правни систе-
ми не съществува фигурата на следователя.) В
българската конституционна постройка на съ-
дебната власт независимост имат както съдия-
та, така и прокурорът и следователят. На всич-
ки магистрати Конституцията предоставя не-
сменяемост и функционален имунитет еднак-
во. Затова да се обяснява съществуването на
законови разпоредби с необходимостта гласни-
те доказателства да се събират в досъдебната
фаза от съдия, а не от следовател, означава да
се отрича конституционно закрепената незави-
симост на всички участници в съдебната власт—
чл. 117, ал. 2, изр. 1 от Конституцията, в т. ч. на
прокурора и следователя.
Възможно е конституционното изравняване
на статута на следователите със съдиите да
противоречи на различните функции, които те
изпълняват в наказателния процес, и оттук да
идват проблемите с координацията и суборди-
нацията между различните участници в този
процес. Но именно доверието към следствения
апарат е бил водещият мотив на създателите на
Конституцията от 1991 г., за да предоставят на
следователите конституционен статут на магис-
трати. Затова недопустимо е от конституцион-
ноправна гледна точка да не се вярва на следо-
вателя, когато снема обясненията на обвиняе-
мия и разпитва свидетеля в предварителното
производство по наказателни дела—чл. 128,
изр.1 от Конституцията. Противоконсти-
туционни са законовите норми, създадени, за
да “защитават” правата на обвиняемия и свиде-
теля в тази първа фаза на единния наказателен
процес, осъществявана от магистрати.
Не може да се ползва като аргумент в защи-
та тезата за конституционосъобразност на об-
съждания институт и употребеното в някои от
становищата сравнение “с разпита на свидетел
по делегация”. Последният е съдебно действие,
поръчано от съдия от един район на съдия от
друг съдебен район, целящо икономия на време
и средства за свидетел, живеещ на разстояние
от седалището на съда, който разглежда делото
и няма никаква връзка с настоящото смесване
на фазите и функциите на участниците в нака-
зателния процес.
Не може да послужи като аргумент за кон-
ституционосъобразното участие на съдия в до-
съдебната фаза на един наказателен процес за
събиране на гласни доказателства и примерът
с участието на съдия в други способи за събира-
не на доказателства—претърсване и изземва-
не, обиск, задържане и изземване на кореспон-
денция. Последните са следствени действия,
които грубо навлизат в личната сфера на граж-
данина, която се ползва с висока конституцион-
на защита—правото на лична свобода и непри-
косновеност по чл. 30, ал. 1 от Конституцията,
гарантирано със забраните по чл. 30, ал. 2 от
Конституцията, и правото на свобода и тайна
на кореспонденцията по чл. 34, ал. 1 от Конс-
титуцията и допустимите негови ограничения,
очертани в алинея втора на същата разпоред-
ба. Разрешението на съда за извършване на
тези следствени действия е продиктувано от
конституционната защита на засегнатите ос-
новни човешки права, докато при разпита на
свидетел или обвиняем в досъдебното произ-
водство не се засягат основни човешки права.
Интересите на обвиняемия, респ. на свидетеля
са защитени от самия факт, че разпитът се
извършва от държавни органи при строго оп-
ределени законови правила.
1.2. В изменението на НПК от 2003 г. (ДВ
бр. 50 от 2003 г.) са създадени нови алинеи на
чл. 210, ал. 5 и чл. 210а, ал. 3, според които, до-
колкото няма особени правила, разпитът пред
съдия се провежда по правилата на съдебното
следствие. Мнението за противоконституцион-
ност на целия въведен институт поглъща об-
съждането на съответствието на разпоредбите
на чл. 210, ал. 5 и чл. 210а, ал. 3 НПК с Консти-
туцията. Тези препращащи към съдебното след-
ствие процедури обаче служат като аргумент в
подкрепа на направения извод по-горе. Защото
самият факт, че законодателят може да допус-
не съдебните способи за разпит на свидетел да
се използват и при разпита му в досъдебното
производство, сочи колко неформално е учас-
тието на съдията в тези разпити. В съдебното
разследване съдията е господар на процеса, в
досъдебното производство—прокурорът е гос-