Държавен вестник, бр. 38, 2003 г., стр. 5

Б Р О Й  38
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  5
И тъй като става въпрос за цифри, нещата
трябва да бъдат назовани с истинските им
имена.
 Недостигът на средства е резултат от склю-
чения на 13.VII.2001 г., очевидно без да са пред-
видени средства в бюджета за текущата годи-
на, договор за реконструкция на сградата на
Съдебната палата. По този повод е постано-
вено тълкувателно  решение по к.д. № 18 от
2002 г. в смисъл, че изпълнителната власт в
лицето на министъра на правосъдието, след
като не може да освобождава сградите без
съгласието на органите на съдебната власт,
не може да упражнява и правомощия по сто-
панисването на държавно имущество, предос-
тавено за осъществяване на функциите є.
Последиците—в случая квазистопанин (не
може да си стопанин, след като чакаш сред-
ства от бюджета, за да стопанисваш) би мо-
гъл да ангажира бюджета с редица сделки,
които, макар и необходими, да не са възмож-
ни от гледище на финансовите възможности
на държавата.  За илюстрация— определени-
те за стопани председатели на районни, ок-
ръжни и апелативни съдилища, ръководите-
ли на прокуратури и следствени служби биха
могли да сключат поредица от договори за
ремонти и други строителни работи, при кое-
то  никой не може да оспори, че средствата са
необходими, но в същото време липсват. 
 При тези хипотези допустимо ли ще бъде
да се оспорва бюджетът пред Конституцион-
ния съд от изброените  звена на съдебната власт
на посоченото вече основание? Ако не—защо
това е допустимо за Върховния касационен съд,
а не за звената? Ако да—какви ще са последи-
ците от тази практика за бюджета? Допусти-
мо ли е някой друг орган, посочен в Конститу-
цията, позовавайки се на конституционна цен-
ност, включително и на нейния преамбюл, да
се позове на липсата на средства в бюджета, за
да осъществява функциите си?
Мисля, че решение на Конституционния съд,
което се родее със счетоводен одит, е недопус-
тимо. Боравейки с конкретни суми, изходящи
от съдебната власт, игнорирайки посочените
от Народното събрание, съдът пряко се зани-
мава с целесъобразността на бюджета. И така,
прието в името на разделението на властите,
решението нарушава баланса помежду им в
ущърб на законодателя.
Да не говорим, че подобен род решения имат
за последица промяна на съотношения на при-
ходна спрямо разходна част на бюджета и мо-
гат да доведат до нарушаването  на поети меж-
дународни ангажименти  на страната.
Съдия: Р. Янков
23078
приема по  предписание на Конституцията  за-
кони, за да определи размера  и осигури   при-
ходната част, не може да бъде обвързан от друг
орган на държавата—в случая от съдебната
власт, която да  посочва размера на разходите.
Не възприемам хода на разсъждения в насто-
ящото решение. Те почиват на будещата силно
притеснение практика, тълкувания на Консти-
туцията по чл. 149, ал. 1, т. 1 да се тълкуват пов-
торно и от тях да бъде граден последващ извод.
С решение по к.д. № 13 от 1995 г. Конституци-
онният съд е дал задължително тълкуване на
чл. 129, 130, 131 във връзка с чл. 117, ал. 2 и 3 от
Конституцията относно бюджетната самостоя-
телност на Висшия съдебен съвет в смисъл, че
всеки закон за годишен държавен бюджет, в кой-
то липсват средства за конституционно установе-
ни държавни институции, е  противоконституци-
онен. В тази връзка е обявен за противоконститу-
ционен чл. 3 от Закона за държавния бюджет на
Република България, приет от 37-о Народно съб-
рание, за 1995 г. и е отменен отказът на Народно-
то събрание да включи в самостоятелна позиция
бюджета на Висшия съдебен съвет.
С решение по к.д. № 6 от 2001 г. независимо
от факта, че в бюджета за 2001 г. не са предви-
дени суми за съвета на “отделна позиция”, този
път КС е приел, че средствата за текущи разхо-
ди са включени в общите  разходи за цялата
съдебна власт. “Това личи и от волята на зако-
нодателя при приемането на въпросната разпо-
редба в пленарната зала”, както е казал съдът
в мотивите си.
От горните две решения се налага изводът,
че един закон може да бъде обявен за противо-
конституционен само доколкото не предвижда
въобще средства за функционирането  на кон-
ституционно предвидения орган. Само такава
липса е приравнена на “неизпълнена конститу-
ционна повеля”. Така направеното тълкуване
по к.д. № 13 от 1995 г., сторено по конкретен
повод—липса въобще  на предвидени в бюдже-
та за 1995 г. средства за Висшия съдебен съвет,
по настоящото конституционно дело  се тълку-
ва  разширително  с неопределения по съдър-
жание израз “недостатъчност на одобрените
средства”. След това  е прието, че “тези органи
не ще могат да функционират през част от бю-
джетната година”.
Тогава се поставя повторно въпросът: кой
трябва да определи тази “недостатъчност” и да
определи “достатъчността”—нали това е пар-
ламентът.
Така през 1995 г. е постановено решение по
к.д. № 14 от 1995 г. в смисъл, че Министерският
съвет не може да се разпорежда със сградите,
публична собственост, в които са настанени ор-
ганите на съдебната власт, без изричното им
съгласие.