Държавен вестник, бр. 42, 2020 г., стр. 30

СТР.  30	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  42
ОСОБЕНО МНЕНИЕ 
по третия диспозитив
Решението по този диспозитив е според мен 
невярно в частта за противоконституционния 
отменящ закон. 
I. Тълкуването е разкриването на значе­
нието (или означаемото, или „смисъла“) зад 
знака (означаващото). 
Конституцията позволява в чл. 149, ал. 1, 
т. 1 своето задължително (официално) тъл­
куване. Оправомощен за него е единствено 
Конституционният съд. 
II. Поставеното тълкувателно питане е 
важно. Още по-важен е обаче отговорът на 
предварителния въпрос: допустимо ли е и ако 
да – кога, преразглеждането на дадено вече 
от Конституционния съд тълкуване?
1. Поради своята задължителност направе­
ното тълкуване става част от конституционния 
ред. То се „наслагва“ върху Конституцията, 
казвайки какво точно значи неин текст. 
2. Необходимостта от промяна на вече да­
дено тълкуване може да се основе и извърши 
по два начина: еволютивен (херменевтичен) 
и корективен. Резултатите относно момента 
на действие на тълкуването в двата случая 
ще са различни.
а. Еволютивният начин на тълкуване пред­
полага да е настъпила съществена промяна 
във фактите, относими към тълкуването, в 
тяхната правна оценка или и в двете заедно. 
Това е начинът, избран от решението. Според 
мен той не е защитен убедително. 
Нито промяната от 2008 г. в практиката на 
Конституционния съд за предмета на оспорва­
не при закон за изменение и/или допълнение 
на закон, нито непрекъснато развиващата се 
негова практика относно правовата държава, 
посочени от решението, имат пряка връзка 
с тълкувателното питане и неговия отговор. 
Затова не ми изглеждат достатъчни основания 
за ново, еволютивно тълкуване. 
б. Корективният начин от своя страна 
застава на сравнително стабилното понятие 
за истинността на съществуващото тълку­
ване, проверима чрез логически доказуеми 
разсъждения. Това в случая ми изглежда 
правилната позиция. Ако тълкуването е не­
вярно като несъответно на Конституцията, 
неговото продължаващо възпроизвеждане 
вреди. Необходимо е то да спре, като се за­
мени с вярното тълкуване. 
III. Решението за съществуващото тъл­
куване се изгражда от твърденията, че: а) 
неприлагането на противоконституционната 
разпоредба е равнозначно на нейната отмяна 
и тя престава да съществува; б) в резултат 
настъпва законова празнота; в) празнотата 
в закона е конституционно недопустима; г) 
поради което се възстановява разпоредбата, 
изменена или отменена с противоконститу­
ционната разпоредба.
Твърдението а), което е в основата на им­
пликативната верига, е според мен неистинно. 
Така е понеже от антецедента „не се прилага“ 
могат логически равнозначно да се изведат 
както консеквентът „защото е отменена и не 
съществува“, така и консеквентът „защото не е 
отменена и съществува“. Оттук нататък неис­
тинни са и последващите съждения от веригата 
(това за конституционната недопустимост на 
празнотата – и на собствено основание).
Необходим е нов, верен отговор на тълку­
вателното питане.
IV. Обявяването за противоконституционна 
на разпоредба за изменение на закон всъщ­
ност изобщо не означава, че тя престава да 
съществува. Вярно е тъкмо обратното. Ма­
кар и да „не се прилага“, т. е. да не може да 
изпълнява своята диспозиция („окована“ е, 
в необратима кома и пр. метафори за нещо, 
което съществува, без да може да действа), 
тя продължава да е, да стои в своята част от 
правното пространство. Макар недействаща, 
тя още е част от правния ред. Парализирано 
е, казано с терминологията на едното особено 
мнение към ТР № 22 от 1995 г., само нормо­
създаващото волеизявление от обявената за 
противоконституционна изменителна разпо­
редба, не и нормоотменящото такова. Законова 
празнота, чието запълване да е нужно, няма. 
Разрешаването на създаденото положение 
е в изключителната и при това дискреционна 
компетентност на законодателя. Заместването, 
макар и опосредствано, на законодателя от 
Конституционния съд е недопустимо, защото 
би представлявало анексия на компетентност. 
Споделям прочее липсата на възстановител­
но действие при обявяването за противокон­
ституционна на разпоредба, изменяща закон.
V. Не така според мен стоят нещата при 
обявена за противоконституционна отмени­
телна разпоредба. 
Отменителната разпоредба се състои само 
от едно волеизявление – нормоотменящото. 
Неприлагането на отменената разпоредба 
следва от него именно поради това, че е не­
съществуваща. 
Неприлагането на противоконституцион­
ната отменителна разпоредба, което повелява 
чл. 151, ал. 2, изр. 3 от Конституцията, ми 
изглежда възможно само по един-единствен 
начин – чрез прилагането на отменената. 
Алтернативата означава да изключим при­
ложимостта на този конституционен текст 
към обявените за противоконституционни 
отменителни разпоредби. Възстановяването 
на отменената норма впрочем е непосредстве­
ната правна последица от чл. 151, ал. 2, изр. 3
от Конституцията, а не резултат на други 
правни конструкции.
VI. Решението не се произнася по съдбата 
на предходното тълкуване. Очевидно, като 
несъвместимо с новото, то е загубило сила. Не 
се произнася обаче и от кой момент започва 
да действа новото тълкуване.