Държавен вестник, бр. 102, 2025 г., стр. 20

СТР.  20	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  102
международни договори, с които на ЕС се 
предоставят произтичащи от Конституцията 
правомощия24. Това означава, че сключването 
на всеки такъв договор трябва да бъде „одоб­
рено“ (чрез ратификация) от националното 
представително учреждение, но по никакъв 
начин не препятства провеждането на рефе­
рендум както преди сключването/ратифика­
цията (вкл. с въпрос дали да бъде сключен), 
така и след като бъде сключен и дори след 
като влезе в сила (вкл. с въпрос трябва ли 
договорът да бъде изменен или денонсиран).
В ал. 2 се закрепва изискване за завишено 
(„квалифицирано“) мнозинство за ратифика­
цията на такъв договор (по т. 9) и според мен 
тази разпоредба няма никакво отношение 
към евентуален референдум относно уреден 
в такъв договор въпрос.
Разпоредбата на ал. 3 е конституционен 
акт на зачитане на международното право и 
закрепва принципа, според който всеки меж­
дународноправен ангажимент може да бъде 
изменян или прекратен само по предвидения 
от самото международно право (в конкретния 
международноправен акт или в общопризна­
тите норми на международното право) ред. Тя 
няма никакво отношение нито към примата 
на международното право (прогласен в чл. 5, 
ал. 4), нито към референдумите.
От тези разпоредби – вкл. последната – спо­
ред мен по никакъв начин не може да бъде 
изведена конституционна пречка с референдум 
да се вземе решение за изменение/денонсиране 
на международен договор, в изпълнение на 
което МС и НС да предприемат необходи­
мите мерки в съответствие с предвиденото в 
конкретния международноправен акт или в 
общопризнатите норми на международното 
право. В частност денонсирането в крайна 
сметка е именно „едностранна“ мярка от 
страна на държавата и е в компетентността 
на Народното събрание (макар и не един­
ствено). Ако НС може да денонсира един 
международен договор, защо да не може да 
направи това в изпълнение на решение в 
този смисъл, взето чрез референдум?! Какво 
може да реши един референдум преди рати­
фикацията на даден международен договор 
(което очевидно позволява разпоредбата на 
чл. 9, ал. 4 от ЗПУГ)? Най-очевидно: дали да 
бъде ратифициран, т.е. дали държавата да се 
обвърже с такъв договор (вкл. и дали да се 
присъедини към дадена международна или 
интеграционна организация). Защо по-късно 
(след ратификацията) да не може да бъде 
поставен на референдум същият по същество 
24 Самите тези договори също съдържат разпоред­
ба, изискваща ратификация от всички ДЧ, за да 
влязат в сила (чл. 54 от ДЕС и чл. 357 от ДФЕС).
въпрос – да остане ли държавата обвързана от 
конкретния договор, респ. да остане ли член 
на конкретната организация? Несъмнено е, 
че дори прекратяването на членството в ЕС 
може да се постигне и „едностранно“ от всяка 
членуваща суверенна държава (арг. от чл. 50 
от ДЕС и напускането на Обединеното крал­
ство). И за мен е несъмнено, че в Република 
България това може да бъде направено в из­
пълнение на прието с национален референдум 
решение в този смисъл.
Поради изложеното не мога да споделя ни­
какво разбиране, че Конституцията (чрез тези 
или други разпоредби) определя граници на кон­
ституционно допустимия обхват на предмета 
на един национален референдум. Включително по 
отношение на въпрос, който е уреден в „меж­
дународен договор, чрез който се предоставят 
правомощия на ЕС“. Освен всичко друго, такова 
разбиране би означавало да е невъзможен ре­
ферендум с въпрос дали България да прекрати 
членството си в ЕС или друга организация. 
Самото допускане на подобно внушение е годно 
единствено да подхрани евроскептицизма и 
внушенията за загубен суверенитет – които 
при това нямат никакво основание и в самото 
право на ЕС. Независимо дали изобщо има при­
чини да се предположи, че референдум с въпрос 
да прекрати ли България членството си в ЕС 
би могъл към настоящия момент да получи 
положителен отговор от мнозинството от 
избирателите, евентуалното им лишаване от 
правото изобщо да се произнесат вече пред­
ставлява истинско руиниране както на самата 
идея за народовластие, така и на разбирането 
за държавен и за народен суверенитет. Разбира 
се, едно подобно решение би изисквало и отмяна 
на чл. 4, ал. 3 от Конституцията.
Според мен референдум с въпрос относно 
членството на Република България във всяка 
организация (вкл. ЕС) и по-общо относно всеки 
обвързващ я международен договор не само може 
да бъде произвеждан, но и по всяко време – как­
то преди, така и след ратификацията на този 
договор. В този смисъл споделям разбиране, че 
разпоредбата на чл. 9, ал. 4 от ЗПУГ е проти­
воконституционна, тъй като налага не само 
непредвидено, но и несъвместимо и с духа, и 
с буквата на чл. 1, ал. 2 от КРБ ограничение.
3. Относно компетентността на НС по 
отношение на изменение на ратифициран 
международен договор и предвиденото в чл. 9, 
ал. 4 от ЗПУГ ограничение пред националните 
референдуми
На следващо място, смятам, че след като 
НС (респ. решение на референдум) може 
по-голямото – денонсиране на международен 
договор, то може и по-малкото – да пред­
приеме (или предизвика предприемането от