Държавен вестник, бр. 31, 2012 г., стр. 27

БРОЙ  31	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  27  
ОСОБЕНО МНЕНИЕ
по конституционно дело № 3 от 2012 г.  
на кон­ституционните съдии Владислав Сла­
вов, Благовест Пунев и Румен Ненков по 
раздел І, т. 1, абзац 5, т. 5 и 6 и раздел ІІ от 
диспозитива на решението
1. Относно мотивирането на указите за 
помилване (т. 1, абзац 5 и т. 5 на раздел І):
В демократичните правови държави, сред 
които според Конституцията от 1991 г. е и 
Република България, управляващите дължат 
на управляваните обяснение за взетите от 
тях решения. Вярно е, че както действащият, 
така и всички предходни президенти и вице-
президенти не могат да бъдат укорявани, че 
досега указите за помилване не са съдържали 
мотиви. Причината за това положение е, че 
те не са били обвързани с правно задължение 
да го сторят. Категорично отхвърляме обаче 
тезата на мнозинството конституционни съдии, 
че такова задължение не би могло да бъде 
въведено със закон. Тя е погрешна не само в 
съдържателен план (вж. съображенията по-
долу), но и с оглед на неоправдания активист­
ки подход при обсъждане на тълкувателния 
проблем, който, в нарушение на установения 
от Конституцията баланс между отделните 
власти, на практика превръща Конституцион-
ния съд в позитивен законодател, предписващ 
на носителя на законодателната власт какво 
може и какво не може да прави.
 По принцип сме съгласни, че материал-
ноправните основания за помилване трябва 
да се търсят единствено в духа на Конститу-
цията, в прокламираните от нея принципи 
и ценности, като справедливост, хуманност, 
милосърдие и пр. Преценката на държавния 
глава дали такива основания са налице, или не, 
наистина не може да бъде ограничавана чрез 
закон. Тази преценка обаче не може да бъде 
волунтаристична, щом като президентските 
актове, включително и указите за помилване, 
подлежат на контрол за конституционност по 
чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията – обстоя-
телство, което аргументира необходимостта от 
оповестяване на съображенията на държавния 
глава, когато проявява своята „висша милост“. 
Можем само да си представим в какво за-
труднение би се оказал Конституционният съд 
при проверка за конституционосъобразност 
на оспорен указ за помилване, след като мо-
тивите за постановяването му не са изрично 
оповестени, т.е. забулени в тайнственост, 
подлежат единствено на разгадаване.
 Според нас въпросът за мотивиране на 
указите за помилване е с процедурен харак-
тер и не е свързан с материалноправните 
основания за вземане на съответното реше-
ние, поради което няма абсолютно никаква 
конституционна пречка да бъде решен по 
целесъобразност от законодателната власт. 
Впрочем към настоящия момент е очевиден 
дисбалансът между задължението на съда да 
мотивира осъждането и липсата на такова 
задължение за президента, респ. вицепре-
зидента, при отмяната на най-съществената 
последица от това осъждане – изтърпяването 
на наложеното наказание.
2. Относно необходимостта от повторно 
издаване на указ по чл. 104 от Конституцията, 
когато едни и същи лица са избрани за прези-
дент и вицепрезидент за следващ мандат (т. 6 
на раздел І):
 В правовата държава управлението се 
осъществява на основата на решенията на 
легитимно формирани институции, взети в 
рамките на Конституцията и законите. Пер-
сонализацията на властта е характерна само 
за предмодерните и тоталитарните обще-
ства. Според нас тези принципни положения 
трябва да се съобразяват при тълкуването на 
конституционната компетентност на българ-
ските държавни органи, включително и на 
държавния глава, чиято дейност в системата 
на разделение на властите също не е неогра-
ничена и е възможен предмет на контрол за 
конституционност. Дали един акт на прези-
дента е съобразен с Конституцията е въпрос, 
който се преценява само с оглед на момента 
на издаването му и в никакъв случай не 
може и не трябва да зависи от последвало 
обстоятелство, каквото е преизбирането на 
персонално същата президентска двойка. Така 
нареченият „континюитет“ на президентската 
власт несъмнено има институционален, а не 
персонален характер. Означава приемственост 
между последователно избраните президенти 
в смисъл, че не може да има период, през 
който държавата да остане без държавен гла-
ва, а не че президентските правомощия не са 
ограничени в конституционно определените 
времеви рамки на отделните мандати. Това с 
пълна сила е валидно и за хипотезата, когато 
дадена президентска двойка е преизбрана. 
Предвидената в чл. 95, ал. 1 от Конституцията 
възможност визира само правото на преиз-
биране на президента и вицепрезидента, но 
не и сливането на двата отделни мандата и 
свързаното с тях упражняване на правомощия.
 Новоизбраният президент може да възлага 
на вицепрезидента правомощията по чл. 104 
от Конституцията само на основата на леги-
тимната си власт, която се простира в рамките 
на петгодишния му мандат – с изтичането 
на този срок президентските пълномощия се 
прекратяват ex lege по аргумент от чл. 93, ал. 1 
във връзка с чл. 97, ал. 1 от Конституцията 
(в този смисъл вж. още мотивите на Решение 
№ 1 от 7.03.2006 г. по к.д. № 8 от 2005 г. на 
Конституционния съд). Без значение е дали 
персонално същите президент и вицепрезидент 
ще се кандидатират и бъдат преизбрани за 
повторен мандат, тъй като при всяко положе-