Държавен вестник, бр. 42, 2020 г., стр. 17

БРОЙ  42	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  17  
Поставеният пред Конституционния съд 
въпрос цели чрез тълкуване на чл. 151, ал. 2, 
изр. трето от Конституцията, основано на 
чл. 149, ал. 1, т. 1, да се посочи правното 
действие на решението на Конституционния 
съд, в хипотеза, когато с него се установи 
противоконституционност на закон с едно­
кратно действие (заменено в диспозитива на 
настоящото решение със закон във формален 
смисъл), както и на ненормативен правен 
акт – решение на Народното събрание или 
указ на президента. 
Тълкуването на чл. 151, ал. 2, изр. трето 
за действието на решенията на Конституци­
онния съд, което предлагаме в настоящото 
особено мнение, изхожда от смисловото тъл­
куване на конкретния конституционен текст, 
систематичното му и историческо тълкуване 
в контекста на общо уредената в глава Х 
на Конституцията роля и компетентност на 
Конституционния съд. 
Член 151 от Конституцията съдържа уред­
ба на действието във времето на решенията 
на КС, разглеждани като правни актове на 
държавен орган. Изречение трето на чл. 151, 
ал. 2 от Конституцията посочва: „Актът, обя­
вен за противоконституционен, не се прилага 
от деня на влизането на решението в сила.“ 
При така изложената редакция Конститу­
цията не провежда разлика в действието им 
занапред (ex nunc) на решенията на Конститу­
ционния съд с оглед вида на подлежащия на 
контрол акт – нормативен или ненормативен 
(индивидуален). Нещо повече, на конституцион­
но ниво не съществува и разделение на актовете, 
подлежащи на конституционен контрол, на 
нормативни и ненормативни. Този класифика­
ционен критерий се провежда последователно 
едва на по-ниско законодателно ниво. 
Конституционният законодател ясно в 
тълкуваната разпоредба е вложил правила за 
поведение досежно правната сила и правното 
действие на решението на Конституционния 
съд, използвайки по отношение на различните 
актове, предмет на проверка за противоконсти­
туционност в конституционното производство, 
общото правно понятие „актът“ като подле­
жащ на преценка за конституционосъобраз­
ност. Безспорно, то е относимо към всички 
юридически актове на Народното събрание 
и на президента, без да прави разграничение 
за спецификите им – множество възможни 
класификации въз основа на различни из­
ходни критерии, вкл. закон във формален 
смисъл или закон в материален смисъл, с 
еднократно или многократно действие и т. н., 
обусловени в крайна сметка от различието 
на техните юридически свойства, юридическа 
сила, действие и форма.
Съдържанието на тази част от разпоредбата 
на чл. 151, ал. 2, изр. трето от Конституцията 
кореспондира с правомощието по чл. 149, ал. 1, 
т. 2 от Конституцията. Конституционният 
съд се произнася по искане за установяване 
противоконституционност на законите и на 
другите актове на Народното събрание, както 
и на актовете на президента.
Използвайки в чл. 151, ал. 2, изр. трето от 
Конституцията, по отношение на обявения с 
решението на КС за противоконституционен 
правен акт, общото правно понятие „актът“, 
конституционният законодател в достатъчна 
степен на определеност е изразил своето 
разбиране (воля) за формиране на общо пра­
вило, относимо към всички горепосочени 
юридически актове на Народното събрание 
и на президента. В случай че учредителната 
власт е имала друго разбиране, е следвало да 
използва подходящата юридическа техника за 
отграничаване, държейки сметка за върховен­
ството на Конституцията при изграждане и 
функциониране на правовата държава, като 
основен принцип и гарантирането му, когато 
се обявява противоконституционност на съ­
ответния акт от Конституционния съд. 
Ако приемем тезата на мнозинството съдии, 
че чл. 151, ал. 2, изр. трето от Конституцията 
е единствено и само едно „правило“, „неаб­
солютно“, то основателно възниква въпро­
сът – какъв е в крайна сметка характерът 
на установения в чл. 151, ал. 2, изр. трето 
от Конституцията регламент, съпоставен с 
правилото на чл. 150, ал. 2 от Конституцията, 
разглеждано в т. 2 от решението.
Развитието на поддържаната от мнозин­
ството съдии по делото позиция във връзка 
с това води до извод за съществуването на 
две самостоятелни „правила“, „неабсолютни“, 
последователно подредени по номерация 
(чл. 150, съответно чл. 151), относно сходни 
хипотези, различаващи се единствено по су­
бекта на сезирането на КС и особеностите на 
функционирането му (съдебен състав, който 
правораздава по конкретно дело – чл. 150, и 
пленум, осъществяващ властнически право­
мощия – чл. 151). Къде тогава се позиционира 
и какво е съдържанието на „общото“ прави­
ло, след като излиза, че Конституцията се е 
задоволила само да уреди две самостоятел­
ни хипотези – на чл. 151, ал. 2, изр. трето и 
чл. 150, ал. 2. Отговор на този въпрос липсва 
и не случайно. Защото той задължително 
предполага извеждането най-напред на об­
щото правило и едва след това отклоненията 
от него, което не е сторено. Противно на 
постулата за рационалния законодател е да се 
приеме, че учредителната власт при приемане 
на Конституцията от 1991 г. е уредила две от­
делни хипотези, но е пропуснала да предвиди 
общото правило. Ако следваме логиката на 
решението, то вероятно общото правило ще 
следва имплицитно да се изведе за в бъдеще 
по еволютивен тълкувателен път от съдър­
жанието на принципа на правовата държава