Държавен вестник, бр. 36, 2019 г., стр. 16

СТР.  16	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  36
като „едно или повече физически или юри-
дически лица и техните сдружения, органи-
зации или групи, създадени в съответствие с 
националното законодателство“, а засегнатата 
общественост – като обществеността, която е 
засегната или с вероятност да бъде засегната, 
или която има интерес при процедурите за 
одобряване на планове, програми, инвес-
тиционни предложения и при вземането на 
решения за издаването или актуализацията 
на разрешителни по реда на този закон или 
на условията в разрешителното, включително 
екологичните неправителствени организации, 
създадени в съответствие с националното 
законодателство. 
По този начин законодателят е приел, че 
правен интерес за обжалване на решение по 
ОВОС има всяко лице, група лица или орга-
низация. Този интерес произтича от необхо-
димостта за осигуряването на здравословна 
околна среда за благосъстоянието на човека 
и осъществяването на основните човешки 
права, включително и самото право на жи-
вот. Затова чл. 55 от Конституцията издига 
в основно човешко право правото на граж-
даните да имат здравословна и благоприятна 
околна среда в съответствие с установените 
стандарти и нормативи, а чл. 15 задължава 
държавата да осигурява опазването и възпро-
изводството на околната среда, поддържането 
и разнообразието на живата природа и разум-
ното използване на природните богатства и 
ресурсите на страната. Правото на гражданите 
да живеят в околна среда, която да отговаря 
на изискванията на чл. 55 от Основния за-
кон, както и да изпълняват задълженията си 
индивидуално или съвместно да опазват и 
подобряват околната среда в полза на сегаш-
ните и бъдещите поколения, законодателно 
е обезпечено с най-висшата форма на защи-
та – съдебната. Чрез правото да се обжалват 
решенията по ОВОС (чл. 99, ал. 6 ЗООС) 
законът гарантира на заинтересуваните су-
бекти достъп до правосъдие по въпросите на 
околната среда. Конвенцията за достъпа до 
информация, участието на обществеността в 
процеса на вземането на решения и достъпа 
до правосъдие по въпроси на околната среда 
поставя изискването достъпът до съдебните 
механизми да бъде ефективен, така че закон-
ните интереси на заинтересуваните субекти 
да са защитени и законът да се прилага. 
Критериите за ефективност на съдебните 
процедури по обжалване на актове и дейст-
вия, засягащи околната среда, съгласно чл. 9, 
ал. 4 са те да са „справедливи, безпристраст-
ни и своевременни, без да бъдат недостъпно 
скъпи“. Разходите по обжалване не трябва да 
бъдат толкова високи, че да не позволяват 
на заинтересуваната общественост – било тя 
физически лица или юридически лица – да се 
възползват от правото на обжалване. 
С въвеждането на пропорционална такса за 
касационно обжалване на решение на адми-
нистративен съд, постановено по повод ОВОС 
(чл. 99, ал. 12 ЗООС), изчислима съобразно 
определяем материален интерес, по същество 
се поставя неясен и значителен по тежест фи-
нансов праг за достъп до ВАС. Процедурата 
по изготвяне на ОВОС е уредена в чл. 95 – 99 
ЗООС и започва на най-ранния етап на инвес-
тиционното предложение. Стойността на това 
предложение не би могла да бъде критерий 
за оценка на въздействието върху околната 
среда, доколкото тя не е част от изискуемата 
информация, която възложителят е длъжен 
да предостави при започване на процедурата 
по ОВОС, както и поради това, че тя може 
да бъде променена в хода на изпълнението 
на проекта. Приемането на тази стойност за 
„определяем материален интерес“, въз основа 
на който да бъде изчислена таксата за касаци-
онно обжалване в това производство, създава 
несигурност у потенциалните жалбоподатели 
относно нейния размер, който би могъл да 
бъде завишен от възложителя по начин, че 
да препятства подаването на жалба от заин-
тересуваната общественост. По този начин 
достъпът до съд с цел защита на правото по 
чл. 55 от Конституцията става практически 
невъзможен или изключително труден. 
Конституционният съд приема, че околната 
среда е благо от най-висш порядък, което не 
може да бъде остойностено. Въздействието 
върху околната среда в неблагоприятен аспект 
в резултат на изпълнение на инвестиционно 
намерение може да има различни проявле-
ния – върху човешкото здраве, върху чистотата 
на въздуха и на водата, върху различните 
екосистеми и т.н. Поради това липсва ико-
номически механизъм, който да даде сигурна 
оценка на този ефект, още повече, че той в 
повечето случаи може и да не е с еднократно 
действие и да няма материално измерение. 
Поради тези аргументи Конституционният 
съд намира, че § 111 ПЗРЗИДАПК (с който в 
Закона за опазване на околната среда (обн., ДВ, 
бр. 91 от 25.09.2002 г., редакция – ДВ, бр. 77 
от 18.09.2018 г.), в чл. 99 се създава ал. 12) 
противоречи на чл. 4, ал. 1 от Конституцията, 
тъй като не е ясен, точен и непротиворечив, 
и на чл. 55, ал. 1 от Конституцията, тъй като 
ограничава достъпа до съд на гражданите 
да отстояват правото си на здравословна и 
благоприятна околна среда. 
Той не съответства и на чл. 9, § 4 от Кон-
венцията за достъпа до информация, участието 
на обществеността в процеса на вземането на 
решения и достъпа до правосъдие по въпроси 
на околната среда.
4.2. По твърдението за противоречие на 
разпоредбите на АПК, уреждащи новите такси 
за касационното производство, с чл. 4, ал. 1 
от Конституцията