Държавен вестник, бр. 55, 2009 г., стр. 5

Б Р О Й  55
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  5
ния прокурор или от нейния директор, който е
и заместник на главния прокурор, отговарящ за
разследването. Директорът на НСлС осъщест-
вява административното и организационното
ръководство на следователите в тази служба,
както и методическо ръководство на следова-
телите в окръжните следствени отдели при
окръжните прокуратури.
Принципният въпрос в този конституционен
спор е дали извършената със закон структурна
промяна в следствените органи е конституци-
онно допустима.
Централно място в искането заема твърде-
нието, че атакуваните изменения в ЗСВ проме-
нят конституционната структура на съдебната
власт, като прехвърлят следствието в прокура-
турата и това представлява промяна във фор-
мата на държавно управление на съвременна
България, следователно според искателите е
трябвало да се извърши от Велико Народно
събрание; твърди се, че е налице “суспендира-
не” на задължителния характер на решения на
Конституционния съд—посочват се Решения
№ 3 от 2003 г. по к.д. № 22 от 2002 г. и № 8 от
2005 г. по к.д. № 7 от 2005 г.
Внимателният прочит на конституционна-
та уредба, на оспорените законови изменения
и на двете посочени съдебни решения не дава
основание Конституционният съд да направи
такъв извод. Без съмнение следствената фун-
кция е компонент от същността на съдебната
власт и съответно се упражнява от “следстве-
ни органи”, изрично предвидени в Конститу-
цията. В глава шеста “Съдебна власт” на Кон-
ституцията “следствени органи” и “следова-
тели” се споменават в редица разпоредби. От
тях единствената, която експлицитно урежда
“следствените органи”, е тази на чл. 128:
“Следствените органи са в системата на съ-
дебната власт. Те осъществяват разследване
по наказателни дела в случаите, предвидени
със закон.” Систематически този текст е раз-
положен след конституционните текстове за
съда и прокуратурата, съдържащи принципна
правна уредба на техни функции и структури.
За разлика от тях обаче чл. 128 е много песте-
лив по отношение на следствените органи и
не определя структурата им. Оттук следва
заключението, че конституционният законо-
дател съзнателно е оставил тези въпроси да
се уреждат на законово ниво, към което преп-
раща и чл. 133 от Конституцията. Това зак-
лючение намира опора и в стенографските
протоколи на VII. Велико Народно събрание
(162. заседание, 22 юни 1991 г.).
Този специфичен законодателен подход,
дискусията в Комисията за изработване проект
за Конституция на Република България (VII.
ВНС, Стенографски протокол от 24 юни 1991 г.),
както и цялостната конституционна уредба на
съдебната власт водят до извода, че въпросът
за организационната структура на следствени-
те органи не е предмет на уредба в Конституци-
ята; тя съдържа само функциите им. Оттук и
обособеността на следствените органи в рам-
ките на съдебната власт е по-малка, сравнено с
тази на съда и прокуратурата. Допълнителен
аргумент за това е чл. 129, ал. 2, който очевид-
но не равнопоставя длъжностите председател
на Върховния касационен съд, председател на
Върховния административен съд и главен про-
курор, от една страна, и директора на Нацио-
налната следствена служба, от друга: първите
три длъжности се заемат по особен ред, разли-
чен от този за другите магистрати—чрез назна-
чаване от президента на Републиката по пред-
ложение на ВСС; този особен ред обаче не е
предвиден за директора на НСлС.
Конституцията не си служи с обобщено по-
нятие за обозначаването на следствените орга-
ни като структурно обособена система от орга-
ни. Заслужава отбелязване, че през изминалите
години при действието на сегашната Конститу-
ция (1991 г. и измененията) се прилагаха зако-
нодателно уредени чрез ЗСВ и Наказателно-
процесуалния кодекс (НПК) различни органи-
зационни модели—от силно централизирани, до
обратния полюс—силно децентрализирани
следствени органи.
Цитираното по-горе съдържание на чл. 128
от Конституцията е редакцията след Третото
конституционно изменение (ДВ, бр. 27 от
2006 г.). То засегна пряко не само чл. 128, но и
чл. 127, т. 1, като установи ясни взаимоотно-
шения между прокуратурата и следствието и
предвиди, че прокуратурата ръководи разслед-
ването и упражнява надзор за законосъобраз-
ното му провеждане. Резултатът бе—по-пре-
цизна конституционна основа на досъдебната
фаза в наказателното производство (разслед-
ването); а за самата досъдебна фаза вече дейс-
тваше ясна уредба с органи и правомощия в
новоприетия (тогава) НПК, целяща да бъде
използван капацитетът на квалифицирани и
опитни юристи, работещи като следователи,
за засилване на противодействието срещу прес-
тъпността и корупцията, което обществото и
Европейският съюз изискваха и очакваха (вид-
но от мотивите към законопроекта). Така съ-
държанието на изменения в 2006 г. чл. 128 от
Конституцията не може да се възприема по
друг начин освен във връзка със съдържание-
то на чл. 127 от Конституцията, също изменен,
защото самата Конституция съдържа необхо-
димото взаимодействие между следствени ор-
гани и прокуратура. Налага се изводът, че ата-