Държавен вестник, бр. 80, 2011 г., стр. 36

СТР.  36	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  80
ал. 1, т. 3 от Наредба № І-45 от 2000 г. на ми­
нистъра на вътрешните работи противоречи 
на материалноправната норма от по-висока 
степен, а именно на чл. 23, ал. 4 от Закона 
за търговския регистър. Предлага жалбата да 
бъде уважена.
За да се произнесе по оспорването, Вър­
ховният административен съд прие за уста­
новено следното:
По допустимостта на жалбата
С разпоредбата на чл. 186, ал. 1 АПК са 
посочени предпоставките, при наличието на 
които се приема, че лицата имат право да 
оспорват подзаконов нормативен акт. Тако­
ва право имат гражданите, организациите и 
органите, чиито права, свободи или законни 
интереси са засегнати или могат да бъдат 
засегнати от него или за които той поражда 
задължения. Жалбоподателят е подчинен на 
нормите на оспорената наредба като собстве­
ник на моторно превозно средство, регистрира­
но на търговското дружество, чийто собственик 
на капитала е. Подзаконовият нормативен 
административен акт засяга интересите му 
и поражда за него задължения във връзка с 
изискванията за промени в регистрацията на 
моторните превозни средства, поради което 
той има правен интерес от обжалването му.
По изложените съображения настоящият 
състав на Върховния административен съд 
намира, че са налице всички положителни 
процесуални предпоставки по възникване и 
упражняване правото на съдебно оспорване 
и не са налице процесуални пречки за него­
вото реализиране, поради което жалбата е 
допустима.
По основателността на жалбата
С жалбата е оспорен текст от Наредба 
№ І-45 от 2000 г., издадена от Министерството 
на вътрешните работи, която е подзаконов 
нормативен акт по смисъла на чл. 7, ал. 2 ЗНА 
и попада в дефиницията на чл. 75, ал. 1 АПК. 
С разпоредбата на чл. 140, ал. 2 ЗДвП 
законодателят е делегирал правомощие на 
министъра на вътрешните работи съгласувано 
с министъра на транспорта, информационни­
те технологии и съобщенията и министъра 
на отбраната да определи с наредба реда за 
регистриране, отчет, пускане в движение и 
спиране от движение на моторните превоз­
ни средства и ремаркетата, теглени от тях. 
Горното обосновава извод, че министърът 
на вътрешните работи е имал материалната 
компетентност по смисъла на чл. 76, ал. 1, 
предл. 2 АПК да издаде оспорения акт, като 
с него е определил реда за първоначалната 
регистрация, промените в регистрацията, пус­
кането в движение и спирането от движение 
отчета на моторните превозни средства и на 
ремаркетата, теглени от тях, собственост на 
български физически и юридически лица.
Нормативният административен акт е 
валиден – издаден от компетентен орган при 
изрично предвидена законова делегация, в 
рамките на материалната му компетентност 
и в предписаната писмена форма.
Възраженията за незаконосъобразност на 
оспорения текст от наредбата са основателни 
предвид следното:
Оспорената разпоредба е част от раздел II 
на наредбата, регламентиращ промени в ре­
гистрацията на моторните превозни средства, 
включително относимата за случая регламен­
тация на набора от документи, които следва 
да бъдат представени от собствениците на 
МПС при промяна в регистрацията на МПС.
С оспорения текст на чл. 15, ал. 1, т. 3 
от Наредба № І-45 от 2000 г. министърът на 
вътрешните работи (в редакцията доп. в ДВ, 
бр. 94 от 2009 г.) е задължил собственика на 
превозното средство при промяна в регистра­
цията да представи документи за създаване 
на стопанския субект и за идентификационен 
код по регистър БУЛСТАТ, съответно ЕИК 
(Единен идентификационен код).
Същевременно Законът за търговския ре­
гистър, в сила от 1.01.2008 г. (обн., ДВ, бр. 34 
от 2006 г., с много изменения, последните от 
които в ДВ, бр. 44 от 2009 г. и ДВ, бр. 101 
от 2010 г.), чийто предмет е да уреди търгов­
ската регистрация, воденето, съхраняването 
и достъпа до търговския регистър, както и 
действието на вписванията, заличаванията и 
обявяванията в него, в чл. 23, ал. 1, регла­
ментиращ Единния идентификационен код, 
е посочил, че Агенцията по вписванията към 
министъра на правосъдието определя единен 
идентификационен код, наричан „ЕИК“, за­
дължителен за търговците и техните клонове, 
клоновете на чуждестранните търговци, вписа­
ни в търговския регистър, както и в случаите 
по глава втора „а“ на този закон. С втората 
алинея законодателят е регламентирал, че 
Единният идентификационен код се определя 
при първоначалното вписване в търговския 
регистър и остава непроменен до заличава­
нето, а с третата – че начинът за формиране 
на ЕИК се определя с отделна наредба.
Относимият за настоящия случай текст на 
ал. 4 от същата норма изрично посочва, че 
ако е посочен ЕИК, съдът, държавните орга­
ни, органите на местното самоуправление и 
местната администрация и лицата, на които е 
възложено упражняването на публична функ­
ция, организации, предоставящи обществени 
услуги, включително банките, нямат право да 
изискват доказването на обстоятелства, вписа­
ни в търговския регистър, и представянето на 
актове, обявени в търговския регистър. Тази 
разпоредба е част от глава втора, уреждаща 
регистърното производство, и за пълнота на 
изложението следва да се посочи, че съглас­
но чл. 22 ЗТР вписването и заличаването