Държавен вестник, бр. 65, 2018 г., стр. 18

СТР.  18	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  65
Правната възможност за участие в конкурс 
няма конституционен ранг. Тя е обвързана 
от предпоставките, визирани единствено в 
закона, включително по критерия време, и 
се отнася за всички.
Атакуваната разпоредба не създава и при­
вилегии по смисъла на чл. 6, ал. 2 от Кон­
ституцията на Република България. Не може 
да се говори за привилегировано положение 
на лицата, които се назначават по реда на 
чл. 193, ал. 6 ЗСВ, тъй като те са участвали 
на общо основание в конкурс за повишаване 
или преместване пред същия орган наред с 
първоначално класираните, поради което 
тяхното последващо назначаване е отново 
проявление на водещото според действа­
щия закон конкурсно начало. Процедурата 
по обявяване, провеждане и финализиране 
на конкурс за повишаване в длъжност и за 
преместване на съдия, прокурор и следовател 
в органите на съдебната власт има своята 
нормативна опора в ЗСВ и последващо де­
тайлно развитие в цитираната Наредба № 1 
и е еднаква спрямо всички. Идентично е 
положението и с изискванията, които зако­
нът въвежда към кандидатите, които също 
са еднакво приложими по отношение на 
всички. Изключена е всякаква привилегия 
въз основа на някой от признаците, посочени 
в чл. 6, ал. 2 от Конституцията. Назначават 
се кандидати, получили оценка не по-ниска 
от много добър „5,00“, което ги нарежда 
измежду най-добрите участвали в конкурса 
кандидати. Нещо повече, всеки участник в 
конкурсната процедура изначално е наясно с 
всички условия на конкурса, включително и 
за възможността при наличието на определени 
обстоятелства да се ползва от възможността, 
предвидена по чл. 193, ал. 6 ЗСВ.
Подобен подход, макар разглеждан в доста 
по-широк план, при който овакантено място 
се заема от следващия по ред кандидат, съвсем 
не е чужд на правната ни система. Така при 
предсрочно прекратяване на пълномощията 
на народен представител, член на Европей­
ския парламент от Република България или 
общински съветник Изборният кодекс пред­
вижда попълването на овакантения мандат от 
следващия в листата кандидат по силата на 
решение на компетентния орган (Централната 
или общинска избирателна комисия). 
Аналогично на възприетото в чл. 193, ал. 6 
ЗСВ разрешение се съдържа и в Закона за 
държавния служител (ЗДСл), който също като 
ЗСВ регламентира конкурсното начало като 
основно положение на кадровата селекция. 
Когато в едногодишен срок се освободи заета 
въз основа на конкурс длъжност или друга 
длъжност със същите функции, органът по 
назначаване издава акт за назначаване на 
следващия класиран кандидат (чл. 10д, ал. 12 
във връзка с ал. 11 ЗДСл). Тук законодателят 
дори не поставя и изискването за получена 
крайна оценка от проведения конкурс, съ­
държащо се в ЗСВ. 
Освен това оспореното законодателно раз­
решение следва да се разглежда и в контекста 
на цялостната концепция на конкурсното на­
чало по начина, по който тя е уредена в ЗСВ. 
Възприетият от законодателя централизиран 
модел на организация на конкурсите наред 
с регламентираната в закона императивна 
последователност на обявяването и провеж­
дането им в посока от по-горестоящите към 
по-ниските по степен органи на съдебната 
власт (чл. 188 – 189 във връзка с чл. 179 и 
180 ЗСВ) предпоставя извода, че правните 
възможности на съответната колегия на ВСС 
да обявява конкурси за всеки отделен случай 
на възникнала кадрова необходимост и по 
всяко време са силно редуцирани. Очевидно 
е, че нормата на чл. 193, ал. 6 ЗСВ се вписва 
в избрания от законодателя конкретен мо­
дел на конкурсното начало, заложен в ЗСВ, 
осигурявайки бързо, оперативно и гъвкаво, 
но същевременно справедливо решение, при 
равни възможности за всички участници в 
конкурсните процедури.
Когато упражнява контрола по чл. 149, 
ал. 1, т. 2 от Конституцията, Конституционни­
ят съд всякога държи сметка за крайния ефект 
и последиците от своите решения – преуста­
новяване действието на норма, която проти­
воречи на Конституцията, или потвърждаване 
на конституционосъобразността є (Решение 
№ 12 от 2014 г. по к. д. № 10/2014 г.).
В тази връзка Конституционният съд 
отчита, че алтернативите на възприетото в 
чл. 193, ал. 6 ЗСВ разрешение за запълване 
на овакантено място в органите на съдебната 
власт в 9-месечния срок от приключването 
на предходен конкурс са командироването на 
съдии, прокурори, следователи или запазване 
на възникналото състояние на кадрова не­
обезпеченост на конкретен орган на съдебната 
власт, т.е. работа в намален състав. Харак­
терно за първата процедура е, че тя е поста­
вена изцяло в правомощията на съответния 
административен ръководител, който взема 
всички решения еднолично и по свое усмо­
трение, и за разлика от конкурсната тя не е 
снабдена със същите гаранции за обективност, 
прозрачност и безпристрастност, присъщи на 
конкурсите за повишаване или преместване. 
Нещо повече, ако тази алтернатива намери 
приложение, налице е открита и напълно 
реална възможност за заобикаляне и дори 
за дерогиране на конкурсното начало. Това 
е така, защото при действащия ЗСВ (чл. 227, 
ал. 2 във връзка с ал. 1) при съгласие на съдия, 
прокурор, следовател същият може да бъде 
командирован на незаета щатна длъжност 
без каквото и да е ограничение във времето.