Държавен вестник, бр. 66, 2024 г., стр. 84

СТР.  84	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  66
конституция, а от последното изменение на 
третата българска Конституция през 1990 г.
V. Общи бележки за конституционните 
промени
Промените в последната Конституция не 
може да бъдат преценявани според степента, 
в която те се отклоняват от установения през 
1991 г. конституционен модел. Отклонения 
от този създаден по абстрактни съображения 
модел са необходими и неизбежни, колкото 
и съвършен да е изглеждал той, тъй като 
единствено неговото прилагане в обществе­
ната практика може да покаже пригодността 
му да гарантира правата на човека, както те 
са закрепени в Европейската конвенция за 
правата на човека и разбирани в практиката 
на Европейския съд по правата на човека 
(ЕСПЧ). Сравняването на всяка промяна с 
тази уредба и измерването на степента на 
отклонението е непродуктивно, тъй като всич­
ко ново съставлява някаква (голяма, малка, 
съществена или несъществена) „промяна във 
формата на държавно устройство“ или във 
„формата на държавно управление“, защото 
същественото съдържание на Конституцията 
е уредбата на такова държавно устройство и 
държавно управление, които благоприятстват 
в най-голяма степен свободното развитие на 
личността. Всички други разпоредби могат да 
бъдат поместени както в Конституцията, така 
и в нормативен акт с по-нисък ранг.
Неслучайно в преамбюла на Конституция­
та е обявена верността ни към общочовеш­
ките ценности – свобода, мир, хуманизъм, 
равенство, справедливост и търпимост – и е 
издигнат до ранга на върховен принципът на 
правата на личността, нейното достойнство 
и сигурност. Върховният критерий за прецен­
ка на посоката на всяка и всички промени 
в Конституцията е дали те – поотделно и в 
съчетание на действието им, способстват или 
затрудняват зачитането на правата на личност­
та. За конституционосъобразността на всяка 
промяна е без значение колко „козметична“ 
или „радикална“ е тя, тъй като това би била 
преценка по форма, а не по съдържание. За 
съдържателната преценка на всяка и всички 
промени в Конституцията първенствуващо 
значение има тяхната посока – дали укрепват 
или рушат правовата държава; разделението, 
баланса и взаимодействието между властите в 
една република с парламентарно управление; 
укрепват или отслабват независимостта на 
съда и на другите органи на съдебната власт, 
съответно дали благоприятстват, или затруд­
няват упражняването на правото на достъп 
до независим и безпристрастен съд и на неза­
висимо, обективно и ефективно разследване.
Хармонично изглеждащите държавно ус­
тройство и държавно управление са куха 
форма, ако на практика не изпълняват ре­
гулаторната си функция в живия обществен 
живот, ако практическото им осъществяване 
в обществената среда – такава, каквато е, пре­
пятства, а не способства за осъществяването на 
заявените в преамбюла на Конституцията цен­
ности, постигането на които е цел на нашето 
развитие; както и на принципите, спазването 
на които сме приели за най-важни, защото 
всичко след преамбюла на Конституцията има 
смисъл само е ако способ за постигането на 
посочените цели при спазването на посочените 
върховни принципи.
VІ. За промените в съдебната система 
Обществената практика през последните 
години показа по категоричен начин, че в 
модела на съдебната власт съществуваха 
проблеми, за чието разрешаване тя беше не­
еднократно променяна – последния път през 
2015 г. Основният проблем, който стоеше за 
разрешаване тогава, беше необходимостта да 
бъде ограничено влиянието на прокурорите 
и следователите при упражняването на пра­
вомощията на Висшия съдебен съвет (ВСС) 
да управлява дейността на съдилищата, да 
взема решения за кариерното развитие на 
съдиите и да установява извършването на дис­
циплинарни нарушения от тях, да реализира 
дисциплинарната им отговорност, както и да 
избира председатели на съдилища. За да бъде 
решен този проблем, във ВСС бяха обособени 
съдийската и прокурорската колегии и негови­
ят пленум. По мнението на пленума на ВКС 
извършените реформи не бяха цялостни, като 
в модела на съдебната власт продължиха да 
съществуват дефицити. Основният проблем, 
който е съсредоточавал критики от страна на 
международни институции и организации, се 
коренеше в продължаващото едновременно 
администриране от ВСС чрез неговия пленум 
на различните по своите функции институ­
ции – съда и прокуратурата. Пленумът на ВСС, 
в който съдиите, избрани от съдии, бяха 6 от 
25 (т.е. 24% от неговия състав), разполагаше 
с твърде съществени правомощия във връзка 
с бюджета на съда, с прекратяването на ман­
дата на членове на съвета – съдии, избрани 
от съдии, с избора на председатели на ВКС 
и ВАС, с определянето на броя на съдиите и 
на тяхното възнаграждение и др.
Позиционирането на Висшия съдебен съ­
вет като кадрови и административен орган 
само за съдиите, респективно обособяването 
на кадрови и административен орган само 
за прокурорите и следователите, отговаря 
на европейските стандарти и препоръки за 
организация на съдебната власт и е оценено 
от Венецианската комисия в Становището 
є относно проекта за изменение на Консти­
туцията, прието на нейната 136-а пленарна