Държавен вестник, бр. 79, 2022 г., стр. 18

СТР.  18	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  79
вомерна. Сами по себе си нито отсъствието 
на труд, нито извършването на непозволена 
дейност представляват престъпление. Послед-
ната в редица случаи може да се квалифицира 
като административно нарушение, а не като 
престъпление. За престъпление е обявено 
само получаването на доходи от непозволена 
дейност, съчетано с неполагането на (общест­
венополезен) труд. Освен това тези доходи 
трябва да са получавани в продължителен 
период. В Наказателния кодекс има и други 
състави, които са бланкетно формулирани, 
но тяхното съдържание може да се определи 
чрез други норми. Така се изпълнява консти-
туционното изискване за законоустановеност 
на деянието, обявено за престъпление. Сле-
дователно в този случай би било пресилено 
както да се твърди, че законодателят е създал 
задължение за полагане на труд в противо-
речие с разбирането за труда като основно 
право на личността, така и че липсва състав 
на престъпление, който удовлетворява изис-
кването за неговото установяване със закон.
Другата хипотеза на състава по чл. 329, ал. 1 
от Наказателния кодекс предвижда лицето 
продължително време да не се занимава с 
общественополезен труд и да получава доходи 
по неморален начин.
Законът и моралът не са напълно отделени, 
а взаимно се допълват. И правото, и моралът 
играят роля за определяне на поведението на 
индивидите, но по различен начин въздействат 
върху поведението, включително чрез разли-
чен вид санкции. Няма пречка в основата на 
правото да стоят морални принципи, каквито 
са опазването на живота и телесната непри-
косновеност на лицата, на тяхното имущество, 
на честта и достойнството на личността и 
др. Често правото стъпва върху морални 
принципи и ги преобразува и конкретизира 
в юридически правила, а моралът понякога 
служи като коректив на правото, особено в 
гражданското (например при договорите). 
Правото обаче остава по-скоро обективно и 
външно по отношение на индивида, а моралът 
до голяма степен е субективен и вътрешен. В 
днешно време в светските общества моралът 
в редица случаи е релативна категория, върху 
чиято основа единствено е трудно да се поло-
жи и обоснове наказателна репресия. Затова 
е недопустимо да се разчита изцяло и само 
на морални категории за квалификацията на 
това, кое поведение е престъпление, респек-
тивно подлежи на наказателно преследване. 
Съгласен съм с останалите конституционни 
съдии, че в Наказателния кодекс няма раз-
поредба, която едновременно да определя 
обективните и субективните елементи на 
деянието проституция, макар че съществу-
ват други наказателни състави, свързани с 
проституцията.
Не отговаря на принципа на правовата 
държава преценката дали нещо е морално, или 
неморално да се прави без посочени признаци, 
които очертават състав на престъплението. В 
наказателното право е недопустимо наличието 
на разпоредби с такава степен на неопреде-
леност. Още повече, когато данъчното зако-
нодателство предвижда облагане на доходи, 
получавани от компаньонки, т.е. легализира 
дейност, която може да се окаже преследвана 
по наказателен ред. Залагането на морални 
основания в обективната страна на състава 
на престъплението прехвърля преценката от 
законодателя върху съдията, без обаче да дава 
на последния достатъчно критерии, които да 
не се свеждат до субективни морални оценки.
Конституционният съд в практиката си 
утвърждава изискването за законност по 
отношение на създаването на правилата за 
поведение. Според него правовата държава не 
търпи формулиране на неясни, двусмислени 
законови разпоредби и тази нетърпимост е 
особено строга, когато законодателят на-
влиза в сферата на правата и свободите на 
индивида (Решение № 12 от 13.10.2016 г. по 
к. д. № 13/2015 г.; Решение № 5 от 2014 г. по к. 
д. № 2/2014 г.). Следователно разпоредбата на 
чл. 329, ал. 1 от Наказателния кодекс в тази 
є част противоречи на чл. 4, ал. 1 от Консти-
туцията, защото не отговаря на изискванията 
за определеност и предвидимост на закона.
Правомощие на законодателя е да определя 
кое поведение е приемливо или поне търпимо 
и кое представлява правонарушение и води до 
юридическа отговорност. Конституционният 
съд следва да се намесва тогава, когато същест-
вува конституционно нетърпимо положение при 
упражняване на това правомощие. С оглед на 
това не бива да се подминават въпросите защо 
Върховният касационен съд не е ревизирал тъл-
кувателното решение от 1984 г., защо главният 
прокурор не е използвал методически указания 
към прокурорите относно приложението на 
разпоредбата на чл. 329, ал. 1 от Наказателния 
кодекс, защо Народното събрание не е отмени-
ло или актуализирало оспорената разпоредба. 
Разбира се, не е изключено дадена законова 
разпоредба освен неактуална, нецелесъобразна 
и прочее да противоречи на Конституцията. 
В последния случай е необходимо да влезе в 
действие конституционният контрол. Ролята 
на Конституционния съд обаче не е на орган 
по заместване или дублиране на другите ор-
гани/власти. Той разполага с правомощия да 
тълкува, включително корективно, правните 
разпоредби с оглед на Конституцията и да 
отстранява законови норми, които са несъв-
местими с нея.
С оглед на изложените мотиви смятам, че 
разпоредбата на чл. 329, ал. 1 от Наказателния 
кодекс противоречи на Конституцията само 
в частта „или неморален начин“.
Конституционен съдия:  
Янаки Стоилов
6227