Държавен вестник, бр. 8, 2010 г., стр. 4

СТР.  4	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  8
към закон, който да уреди условията и реда 
за прилагането на амнистията, както изрично 
прави с други правни институти (например 
гражданството). Впрочем този подход на КРБ 
спрямо амнистията е присъщ на съвременните 
конституции в Европа; присъщ е и на българ­
ската конституционна традиция – Търновската 
конституция и конституциите от 1947 и 1971 г. 
съдържат също икономична уредба. 
 Разпоредбата на чл. 84, т. 13 е от 1991 г. 
Споменатата „трайна законова уредба“, върху 
която тогава е стъпила Конституцията, е от 
Наказателния кодекс (НК). Той е „предконсти­
туционен“ закон; в сила е от 1968 г., действа 
и понастоящем с редица изменения. Уредбата 
на амнистията като институт на материал­
ното наказателно право е в Общата част на 
НК – чл. 83; той е от първоначалния текст на 
НК, т.е. от 1968 г. Тази устойчивост и стабилност 
на материалноправната уредба на амнистията 
оправдава в 1991 г. конституционния запис и 
прави ненужни повече правила на конституци­
онно равнище. И още – от юли 1991 г. насам 
НК многократно е бил изменян, но чл. 83 е 
останал незасегнат и е бил прилаган – Народ­
ното събрание е приемало и е изменяло закони 
за амнистия: Закон за амнистия и връщане на 
отнети имущества, ДВ, бр. 1 от 1991 г.; изм. 
бр. 62 от 1997 г.; доп. бр. 9 от 2000 г.; Закон 
за амнистия от 2002 г., ДВ, бр. 78 от 2002 г.; 
Закон за амнистия, ДВ, бр. 26 от 2009 г. Тези 
факти, възприети в светлината на § 3, ал. 1 от 
преходните и заключителните разпоредби на 
КРБ („Разпоредбите на заварените закони се 
прилагат, ако не противоречат на Конституци­
ята“), са признание за това, че съдържащата 
се в чл. 83 НК уредба не противоречи на КРБ. 
Съдът не намира основание да направи 
заключението, че разбирането за амнистията, 
вложено в правомощието на Народното събра­
ние по чл. 84, т. 13 КРБ, е различно от това по 
чл. 83 НК. При това положение, за да тълкува 
конституционното разбиране за амнистия и да 
се произнесе по искането, съдът първо ще на­
сочи вниманието си към устойчивата законова 
уредба на института. 
2. Член 83 НК гласи: „Амнистията заличава 
престъпния характер на определен вид извър­
шени деяния или освобождава от наказателна 
отговорност и от последиците на осъждането 
за определени престъпления.“ 
2.1. Разпоредбата на чл. 83 е поместена в 
глава „Погасяването на наказателното преслед­
ване и на наложеното наказание“ на НК наред 
с другите основания (давност, смърт). Родовото 
понятие е „погасяване на наказателната отго­
ворност“; амнистията е един от пътищата за 
постигането му. 
2.2. Амнистията винаги се дава абстрактно 
и общо за разлика от помилването, което е 
конкретно и индивидуално. Конституцията на 
Република България не определя изрично с 
какъв акт Народното събрание упражнява пра­
ал.  1 КРБ, съгласно който всеки обвинен 
в престъпление трябва да бъде предаден на 
съдебната власт в законно определения срок. 
Иска се Конституционният съд да установи 
противоконституционността на разпоредбите 
на чл. 1 ЗАмн. 
Досега Конституционният съд не е бил сези­
ран за установяване противоконституционност на 
закон за амнистия. С определение от 6 октомври 
2009 г. съдът е допуснал искането за разглеж­
дане по същество въпреки безспорната специ­
фика на всеки закон за амнистия – обратното 
му действие, като е преценил, че всеки закон 
за амнистия, в т.ч. и сега оспореният, трябва 
да отговаря на изискванията, произтичащи от 
конституционните принципи за правовата дър­
жава и равенството пред закона; поради това 
контролът за конституционност върху такъв 
особен вид закони има своето оправдание в 
стабилизирането на посочените основни начала. 
Съдът е конституирал като заинтересовани 
страни Народното събрание, министъра на 
правосъдието, главния прокурор, Върховния 
касационен съд, Върховния административен 
съд, Висшия съдебен съвет, Съюза на юристите 
в България и Висшия адвокатски съвет. Ста­
новища по делото са представили министърът 
на правосъдието, Върховният касационен съд, 
Съюзът на юристите в България и Висшият 
адвокатски съвет. Искането изцяло се подкре­
пя от министъра на правосъдието. Върховният 
касационен съд и Висшият адвокатски съвет 
считат, че не е налице противоконституционност 
на оспорените законови разпоредби. Съюзът на 
юристите в България изразява становище, че, 
първо, искането е недопустимо, тъй като въпреки 
формалното спазване на чл. 149, ал. 1, т. 2 и на 
чл. 150, ал. 1 КРБ оспорените разпоредби имат 
еднократно действие, което вече е произведено 
в правния мир и представлява непроменим нор­
мативен акт, и, второ, искането е неоснователно. 
Конституционният съд, след като обсъди 
доводите и съображенията, изложени в искане­
то и в становищата на страните, установените 
факти и обстоятелства, за да се произнесе, взе 
предвид следното: 
1. Правомощие на Народното събрание е 
да „дава амнистия“ (чл. 84, т. 13 КРБ). В съ­
временния конституционализъм се приема, че 
такова правомощие по правило принадлежи на 
националния представителен орган, дори и да не 
му е изрично възложено по конституция. Кон­
ституцията на Република България не поставя 
никакви условия по даването на амнистия. И 
все пак правната уредба на всяка амнистия има 
своите предели, които произтичат от същността 
на амнистията като правен институт. 
Законодателната техника, приложена при 
чл. 84, т. 13, свидетелства, че КРБ съдържа 
„амнистията“ като познат на правото институт, 
чиито характеристики имат трайна уредба в 
законодателството; съзнанието за „трайността“ 
на законовата уредба се съдържа във факта, 
че Конституцията не препраща принципно