Държавен вестник, бр. 62, 2003 г., стр. 7

Б Р О Й  62
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  7
Съображенията за конституционносъоб-
разността на трите разпоредби намират под-
крепа и в решение № 18 от 1997 г. по к.д. № 12
от 1997 г. В него Конституционният съд прие-
ма, че с изключването от съдебното обжалва-
не на някои индивидуални административни
актове по Закона за банките (ЗБ)—например
сходните решения на Централната банка за
отнемане на лицензия за банкова дейност
(чл. 21, ал. 5 от закона) “законодателят е оста-
нал в границата на конституционната целесъ-
образност при защитата на обществения инте-
рес и интересите на вложителите” и че по от-
ношение актовете на банковия надзор “компе-
тентността на надзорния орган не може да бъде
заместена от съдебно решение”.
Преценявайки конституционносъобразност-
та на разглежданите норми с разпоредбата на
чл. 120, ал. 2 от Конституцията и в съответст-
вие с цитираната си практика, от която не на-
мира основание да се откаже, Конституцион-
ният съд счита за неоснователно искането за
обявяването им за противоконституционни.
По чл. 13, ал. 3, т. 4 (относно актовете по
ал. 1, т. 11)
Разпоредбата не е противоконституционна. Тя
предвижда изключването от съдебен контрол на
дадено от комисията писмено разпореждане за
освобождаването на едно или повече лица, опра-
вомощени да управляват и представляват поднад-
зорно лице в случаите, предвидени в посочените
в нормата специални закони. Така например спо-
ред чл. 22б, ал. 3, т. 1 ЗЗ комисията “разпорежда
писмено на застрахователя да освободи едно или
повече лица, оправомощени да управляват или
представляват...”. Това писмено разпореждане
представлява административен акт с чисто вът-
решен характер, поради което поначало не под-
лежи на обжалване. То само по себе си не засяга
права или законни интереси на граждани или юри-
дически лица, тъй като не поражда преки правни
последици, а е само един подготвителен акт за
издаването на друг административен акт (реше-
ние, заповед за освобождаване), който пряко би
засегнал права и законни интереси на конкрет-
ния гражданин (в този смисъл решение № 21 от
1995 г. по к.д. № 18 от 1995 г. и решение № 2 от
2002 г. по к.д. № 2 от 2002 г.).
По чл. 15, ал. 4, т. 1; чл. 16, ал. 4 по отно-
шение на актовете по ал. 1, т. 15; чл. 17, ал. 4
по отношение на актовете по ал. 1, т. 12
ЗКФН; § 11, т. 14 от преходните и заключи-
телните разпоредби от същия закон по отно-
шение новата разпоредба на чл. 114, ал. 1 от
Закона за допълнително доброволно пенсион-
но осигуряване (ЗДДПО)
С тези разпоредби се изключва обжалването
пред ВАС на индивидуалните административни
актове, с които заместник-председателите, ръ-
ководещи управленията “Надзор на инвестици-
онна дейност”, “Застрахователен надзор” и “Оси-
гурителен надзор”, самостоятелно прилагат при-
нудителните административни мерки, регулира-
щи дейностите в институциите, върху които се
извършва въведеният със ЗКФН финансов над-
зор. За тези индивидуални административни
актове остава възможността да се обжалват по
административен ред според ал. 3 на чл. 15, 16,
17 ЗКФН и чл. 114, ал. 2 ЗДДПО.
 Принудителните административни мерки се
прилагат за предотвратяване и преустановява-
не на административните нарушения, както и
за предотвратяване и отстраняване на вредни-
те последици от тях (чл. 22 от Закона за адми-
нистративните нарушения и наказания). Тази
им превантивна роля определя и голямото зна-
чение от бързото и ефикасно задействане на
съответните принудителни административни
мерки—приложението им във възможно най-
кратък срок от възникването на съответното
основание. Установяване наличието на основа-
ние за налагане на такава мярка в разглеждани-
те хипотези по принцип изисква специализи-
ран анализ на състоянието на съответното под-
надзорно лице, както и на рисковете, които
произтичат от това. Най-компетентната пре-
ценка за това безспорно е тази на съответния
надзорен орган. Конституционният съд с реше-
ние № 18 от 1997 г. по к.д. № 12 от 1997 г. вече се
е произнесъл за липсата на противоречие с
чл. 120, ал. 2 от Конституцията на сходната раз-
поредба на чл. 65, ал. 4 ЗБ, която изключва също
така съдебния контрол на актовете за налагане
на принудителни мерки. Сходството в регла-
ментацията е безспорно. И в двата закона се
имат предвид актове на надзорен администра-
тивен орган, които целят защитата на общест-
вения интерес, респективно на широк кръг лица,
вносители на собствени парични средства, и
които имат посочената вече много важна необ-
ходимост от приложението им в най-кратки сро-
кове от възникването на съответното основа-
ние. Следва да се има предвид и това, че спрямо
наложените административни наказания и
имуществени санкции по чл. 32, ал. 1 и 2 ЗКФН
съдебният контрол не е изключен, а е прило-
жим съгласно ал. 4 от тази норма.
С оглед на изложеното Конституционният
съд приема, че и по отношение на разгледаните
норми са относими посочените по-горе съобра-
жения за конституционносъобразност, основа-
ни и на цитираната му досегашна практика по
идентични норми от други закони.
Искането за обявяване за противоконститу-
ционни на разглежданите разпоредби следва да
се отхвърли като неоснователно.
По чл. 15, ал. 4, т. 2 ЗКФН
Разпоредбата не е противоконституционна
и искането следва да се отхвърли.
С нея се изключва обжалването по съдебен
ред пред ВАС на индивидуалните администра-
тивни актове на заместник-председателя, ръ-