Държавен вестник, бр. 29, 2017 г., стр. 34

СТР.  34	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  29
извън тези, изброени в т. 1, са посочени в 
другите пет точки на ал. 1 на чл. 63 и за-
едно с останалите разпоредби на раздел IX 
от глава втора на ЗЗО (от чл. 64 до чл. 69) 
регламентират информационното осигуряване 
на дейността на НЗОК.
Видно е от становището на НЗОК, дадено във 
връзка с проекта за изменение на Наредбата, 
по който факт не се и спори, че информацион-
ната система на касата е изградена и съдържа 
посочените в закона данни без уникалния 
идентификационен номер. Както се посочи, 
оспорената разпоредба на чл. 2, ал. 5 НОПДМП 
предвижда, че на всяко здравноосигурено лице 
се генерира УИН по чл. 63, ал. 1, т. 1 ЗЗО по-
средством електронна автентификация, като 
при всяко получаване на медицинска помощ 
лицето се автентификира чрез този номер, с 
което потвърждава оказаната му медицинска 
помощ. Генерирането става в информационна-
та система на НЗОК от лечебното заведение, 
което работи с НЗОК и към което лицето се 
е обърнало за първи път, т.е. генерирането 
става в рамките на процеса по предоставяне/
получаване на медицинска помощ при първия 
досег на пациента със системата. Следователно 
касае се за въвеждане на нов вид електронна 
регистрация на здравноосигурените лица чрез 
генериране на УИН (код, създаден въз основата 
на сканиране на произволни точки от пръст 
на ръка, генериран от устройство четец), като 
данните след извършването на тази регистра-
ция постъпват в информационната система на 
НЗОК, респективно в регистъра на осигурените 
лица по чл. 63, ал. 1, т. 1 ЗЗО.
Съгласно чл. 50 ЗЗО при ползване на меди-
цинска помощ осигурените лица са длъжни да 
представят документ за самоличност, а изпъл-
нителите на медицинска и дентална помощ да 
извършат проверка на здравноосигурителния 
статус на лицата съгласно данни на Национал-
ната агенция за приходите. Това е действащото 
към момента императивно вменено със закон 
материалноправно субективно задължение на 
осигурените физически лица, което предопре-
деля достъпа им до медицинска помощ.
Безспорно е, че информационното оси-
гуряване на дейността на НЗОК също е ре­
г­ламентирано със закон – ЗЗО. В него като 
компонент от информационната система, която 
самата НЗОК изгражда, е предвиден УИН на 
здравноосигуреното лице. В закона това поня-
тие не е дефинирано, то е упоменато единствено 
в разпоредбата на чл. 63, ал. 1, т. 1 ЗЗО като 
част от съдържанието на информационната 
система на НЗОК. Следователно липсва зако-
нова регламентация какво представлява този 
УИН и същият като нов вид идентификация 
на осигурените лица, т.е. като ново и различно 
от съществуващото вече задължение по чл. 50 
ЗЗО да е въведено като предпоставка за пре-
доставяне на достъп до медицинска помощ, 
респективно чрез него да се отчита получената 
такава. Дефинирането му и въвеждане на про-
цедура по създаването му (генерирането) не 
е допустимо да става с наредба на МС, която 
съгласно чл. 7, ал. 2 ЗНА е нормативен акт, 
който се издава за прилагане на отделни разпо-
редби или подразделения на нормативен акт от 
по-висока степен, т.е. на закон. В случая обаче 
с приемането на чл. 2, ал. 5 НОПДМП не са 
разписани условията и редът по приложението 
на този УИН като представляваща по силата 
на чл. 63, ал. 1, т. 1 ЗЗО вече съществуваща 
част от информационната система на НЗОК със 
съответното му значение. Напротив, тази част, 
този компонент от нея не е изграден досега 
и не е наличен в системата, като с разпоред-
бата на чл. 2, ал. 5 от Наредбата на практика 
се създава едно ново, несъществуващо в ЗЗО 
субективно материалноправно задължение за 
електронна идентификация на осигурените 
лица под наименование „електронна автен-
тификация“. Обстоятелството, че в § 1, т. 13 
от Наредбата се дефинира това понятие като 
„процес“ на установяване или потвърждаване 
автентичността на лицето посредством елек-
тронно генериран уникален идентификационен 
номер, не води до извода, че нормата на чл. 2, 
ал. 5 е процесуалноправна и че генерирането 
на УИН на пациента е елемент от фактиче-
ския състав на процедурата по осъществяване 
правото на достъп до медицинска помощ. Ето 
защо неоснователен е доводът, че след като 
редът за нейното осъществяване е предмет на  
НОПДМП, която включва правила, адресира-
ни до пациента и лечебните заведения, то МС 
притежава делегирани по закон правомощия 
да приеме оспорената норма. На практика е 
налице дописване на закона и необосновано 
е твърдението на ответниците, че има само 
препратка към чл. 63, ал. 1, т. 1 ЗЗО. Затова 
приетата от МС с този подзаконов нормативен 
акт (НОПДМП) нова ал. 5 на чл. 2 е нищожна 
поради липса на компетентност.
Отделно от това чл. 2, ал. 5 противоречи на 
целта на Регламент (ЕС) № 910/2014 г., който 
има пряко и директно приложение и е приет, 
за да синхронизира реда за електронна иден-
тификация в ЕС, за да е възможно при тран-
сграничното движение системите да ползват 
съвместими средства за електронна идентифи-
кация на физическите и юридичес­ките лица. В 
частта за здравеопазването изрично е цитирана 
Директива 2011/24/ЕС на Европейския пар-
ламент и на Съвета за упражняване правата 
на пациентите при трансгранично здравно 
обслужване, като е посочено, че когато хората 
пътуват с цел лечение, достъпът до тяхната 
здравна документация трябва да е възможен в 
държавата, където се извършва лечението. Ди-
рективата от своя страна посочва, че целта е да 
се установят правила за улесняване на достъпа 
до безопасно и висококачествено трансгранично 
здравно обслужване в Съюза и да се насърчава 
сътрудничеството между държавите членки в