Държавен вестник, бр. 103, 2002 г., стр. 15

Б Р О Й  103
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  15
По чл. 16
Текстът гласи: “Съгласието за полагане на
извънреден труд от майките с деца от 3- до 6-
годишна възраст, от майки, които се грижат за
деца-инвалиди независимо от възрастта им, и
от трудоустроени работници и служители се дава
в писмена форма за всеки отделен случай.”
Тук важи отбелязаното за чл. 7 от наредбата
с оглед възражението за писмена форма на съг-
ласието за полагане на извънредния труд.
По чл. 17
Текстът гласи: “(1) Отказът на работника и
служителя по чл. 148 КТ да полагат извънреден
труд се прави в писмена форма мотивирано и се
регистрира от предприятието по установения ред
не по-късно от началото на неговото полагане.
(2) Работникът или служителят, направил
отказ по реда на предходната алинея, не може
да бъде дисциплинарно наказан, докато не се
докаже или по реда на глава 18 КТ не се устано-
ви, че неговият отказ е незаконен.”
Атакуваната разпоредба на чл. 17 е в унисон
с чл. 148 КТ. Там е регламентирано правото на
работника или служителя да откаже полагане-
то на извънреден труд—при неспазване на за-
коноустановени правила. Посочването на тези
условия е мотивът за отказа, а писменият му
вид и регистрация са формално изискване за
валидността на отказа.
По чл. 18
Текстът гласи: “В специалната книга за от-
читане на извънредния труд се посочват трите
имена на работника и служителя, номерът на
заповедта за полагане на извънреден труд, де-
нят и часът на започване и завършване на рабо-
тата и размерът на трудовото възнаграждение,
изплатено на работника и служителя за поло-
жения от него извънреден труд.”
Разпоредбата не е в противоречие с чл. 143,
ал. 1 КТ, както се твърди в жалбата. Съобра-
женията са същите, изложени за чл. 15 от на-
редбата.
Член 19 е отменен—ДВ, бр. 54/2001 г.
По чл. 20
Текстът гласи: “Чл. 20. (1) Началният и край-
ният час на работния ден и почивките през него,
както и междудневната и междуседмична по-
чивка се определят в правилника за вътрешния
трудов ред на предприятието, доколкото те не
са установени в Кодекса на труда или в друг
нормативен акт.
(2) (Отм., ДВ, бр. 54/2001 г.).
(3) При работа на смени предприятието е
длъжно да осигури на работника и служителя
след всяка смяна най-малко 12 часа непрекъс-
ната почивка.”
Алинея 1 на чл. 20 е незаконосъобразна и
следва да се отмени по съображенията, изложе-
ни за чл. 5, ал. 2 от наредбата.
Алинея 3 на чл. 20 възпроизвежда текста на
чл. 152 КТ—нарушение на чл. 44, ал. 1, изр. вто-
ро от Указ № 883 за прилагане на Закона за нор-
мативните актове, което е отменително осно-
вание по чл. 12, т. 4 ЗВАС.
По чл. 21
Текстът гласи: “Чл. 21. (1) При неблагопри-
ятни климатични условия работните дни, през
които е невъзможно да се изпълнява работата,
се считат за почивни дни, ако работниците и
служителите бъдат предупредени за това преди
тръгването им на работа. За сметка на тези дни
се работи през следващите почивни дни.
(2) Почивните дни по предходната алинея
не могат да бъдат повече от 4 в месеца и 25 в
календарната година. Когато броят на небла-
гоприятните за работа дни в месеца и годината
е по-голям, те се отчитат и заплащат като прес-
тои не по вина на работника и служителя.”
В чл. 153, ал. 1 и 2 КТ са регламентирани
почивните дни. Наредбата е подзаконов норма-
тивен акт и не може да въвежда други почивни
дни освен тези, определени в закон. Налице е
основанието на чл. 12, т. 4 ЗВАС за отмяна на
чл. 21, ал. 1 и 2 от наредбата.
По чл. 22
Текстът гласи: “Чл. 22. (Изм., ДВ, бр. 54/
2001 г.) Всеки работник и служител, който има
най-малко 8 месеца трудов стаж, придобива пра-
во да ползва платен годишен отпуск по чл. 155 и
156 КТ. Когато 8-месечния трудов стаж е придо-
бит през първата година на работа на работника
и служителя, той има право на платен годишен
отпуск за същата година в пълен размер. Когато
част от 8-месечния трудов стаж е придобита през
една календарна година и друга част—през след-
ващата календарна година, той има право на
платен годишен отпуск за първата календарна
година пропорционално на трудовия му стаж през
тази година, а за втората година придобива пра-
во на платен годишен отпуск в пълен размер. За
ползването на платения годишен отпуск за вто-
рата и следващите години не се изисква нов 8-
месечен трудов стаж.”
Атакуваната разпоредба не противоречи на
чл. 155 и 156 КТ, както се твърди. В чл. 155 КТ
е определен моментът, към който възниква
правото на платен годишен отпуск, а в чл. 22 от
наредбата се определя начинът, по който се
упражнява това право.
По чл. 23
Текстът гласи: “Чл. 23. (1) При работа по
външно съвместителство работникът и служи-
телят имат право да ползват отпуск за работата
по съвместителство едновременно с отпуска за
основната работа.
(2) Работникът или служителят, който рабо-
ти през част от законоустановеното време (не-
пълно работно време), има право на платен
годишен отпуск пропорционално на времето,
което му се признава за трудов стаж.”
Алинея 1 на чл. 23 противоречи на чл. 173
КТ, съгласно който платеният годишен отпуск
се ползва от работника или служителя с писме-
но разрешение на работодателя. Това изисква-
не на закона е обвързано с правото на работо-
дателя в определени случаи сам да реши кога и
в какъв размер да разреши този отпуск (чл. 173,
ал. 4; чл. 176 КТ).