Държавен вестник, бр. 27, 2010 г., стр. 4

СТР.  4	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  27
Но отделни новоприети разпоредби крият 
риск от съдебни грешки и осъдителни присъди 
срещу България в Европейския съд по правата 
на човека в Страсбург, водят до нарушаване 
на правото на защита и пораждат опасения за 
ограничаване на правата на гражданите.
С § 8, т. 2 и т. 3 от ЗИД на НПК се правят 
изменения и допълнения на чл. 94.  Съгласно 
измененията в ал. 4 прокурорът или съдът може 
да назначи на обвиняемия резервен защитник 
въпреки неговото несъгласие и независимо че е 
упълномощил друго лице за свой защитник. И 
това – извън случаите по ал. 1 на задължително 
участие на защитник. Промяната противоречи 
на чл. 6, т. 3 от Европейската конвенция за 
защита правата на човека, прокламиращ, че 
всяко лице, обвинено в извършването на прес­
тъпление, има право „да се защитава лично 
и да ползва адвокат по свой избор“, а също 
и на чл. 14, т. 3, буква „d“ от Международния 
пакт за граждански и политически права. Про­
мените в чл. 94 не кореспондират и с чл. 55, 
ал. 1, който урежда възможността обвиняемият 
да има защитник като негово право, и чл. 96, 
регламентиращ възможността обвиняемият във 
всеки момент да се откаже от защитник, както и 
да замени един с друг. Когато упълномощеният 
защитник не се яви по неуважителна причина, 
ще бъде заместен от резервния, назначен от 
прокурора. При липсата на доверие обвиняемият 
ще бъде принуден по-скоро да се защитава от 
натрапения резервен защитник, отколкото да 
разчита на него да отстоява интересите му. С 
новата ал. 6 се създава възможност резервният 
защитник да упражнява своите процесуални 
права без съгласие на обвиняемия. Тази уред­
ба не кореспондира с чл. 98, ал. 2, възлагащ 
на защитника задължението да съгласува с 
обвиняемия основните линии на защитата. 
Обвиняемият всъщност понася неблагоприятни 
последици от чуждо, на договорения защитник, 
поведение. Опасявам се, че с § 8, т. 2 и т. 3 се 
нарушава правото на защита на обвиняемия и 
равенството на страните.
С § 22, т. 1 от ЗИД на НПК се изменя 
чл. 177, ал. 1 и се създава възможност осъди­
телна присъда да се основава само на данните 
от специални разузнавателни средства (СРС) и 
показания на свидетели с тайна самоличност. 
Не се държи сметка за вътрешно присъщата 
особеност на доказателствените средства и 
способи на доказване със специален или таен 
характер, свързана с ограничаването на основ­
ни принципи на наказателното производство, 
които в своята взаимна връзка и обусловеност 
са гаранция за разкриването на обективната 
истина. Именно заради това фактите, установени 
с такива доказателствени средства и способи 
на доказване, задължително трябва да бъдат 
подкрепени с други доказателства. Още повече, 
че с настоящия ЗИД на НПК самоличността 
на служителя под прикритие може да остане 
неизвестна дори за прокурора и съда (§ 11, 
чл. 123а, ал. 3), а данни от СРС могат да се 
използват и когато са събрани преди образува­
нето на наказателно производство (§ 22, чл. 177, 
ал. 3). Не е взета предвид и вероятната хипоте­
за, при която свидетелят с тайна самоличност 
може да е същият, който присъства по СРС, 
при което ще има привидно наличие на два 
отделни източника. Посочените особености, а 
още повече комбинацията на няколко от тях 
по конкретно дело не могат да не поставят 
под сериозно съмнение справедливостта на 
процеса и достоверността на доказателствения 
материал, събран единствено със СРС и разпит 
на свидетел с тайна самоличност. 
Уважаеми дами и господа народни пред­
ставители,
Предвид изложените по-горе мотиви и на 
основание чл. 101, ал. 1 от Конституцията на 
Република България връщам за ново обсъждане 
в Народното събрание Закона за изменение и 
допълнение на Наказателно-процесуалния ко­
декс, като оспорвам разпоредбите на § 8, т. 2 
и т. 3 и § 22, т. 1 от него.
Президент на републиката:
Георги Първанов
3123
КОНСТИТУЦИОНЕН СЪД
РЕШЕНИЕ № 4
от 31 март 2010 г.
по конституционно дело № 1 от 2010 г.
Конституционният съд в състав:
Председател: Евгени Танчев, членове: Вла­
дислав Славов, Димитър Токушев, Благовест 
Пунев, Пламен Киров, Красен Стойчев, Георги 
Петканов, Ванюшка Ангушева, Цанка Цанкова, 
Стефка Стоева, Румен Ненков, при участието 
на секретар-протоколиста Мариана Георгиева 
разгледа в закрито заседание на 31 март 2010 г. 
конституционно дело № 1 от 2010 г., докладвано 
от съдията Димитър Токушев.
Делото е образувано на 14 януари 2010 г. 
по искане на 59 народни представители от 
41-ото Народно събрание. Производството е 
по чл. 149, ал. 1, т. 2  във връзка с чл. 150, 
ал. 1 от Конституцията. Искането е да се ус­
танови противоконституционността на чл. 2, 
ал. 5, чл. 17, § 26 и § 27, ал. 2 от преходните 
и заключителните разпоредби на Закона за 
държавния бюджет на Република България 
за 2010 г. (ЗДБ – 2010, ДВ, бр. 99 от 2009 г.). 
Според народните представители оспорваните 
текстове противоречат на чл. 1, чл. 4, ал. 2, 
чл. 5, ал. 1, чл. 8, чл. 62, ал. 1 и чл. 84, т. 2 от 
Конституцията на Република България.
С определение от 26 януари 2010 г. Конститу­
ционният съд допуска искането за разглеждане 
по същество и конституира като заинтересувани