Държавен вестник, бр. 65, 2018 г., стр. 32

СТР.  32	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  65
неточно и дори превратно възприемане на 
действителното съдържание на чл. 3, буква 
„в“ от Конвенцията.
Конвенцията е подписана на двата офици­
ални езика на Съвета на Европа – английски 
и френски, поради което за установяването на 
нейния правен ефект за Република България 
са нужни и минимални езикови познания. 
Тезата за конституционна несъвместимост се 
основава главно на тълкуване на разпоредбата 
на чл. 3, буква „в“ от Конвенцията, която, 
както вече отбелязахме, не съставлява нищо 
друго освен определение на термина „gender“ 
в английския текст и „genre“ във френския, 
така както следва да се възприема по смисъла 
на международния акт с оглед на еднаквото и 
точното му прилагане от договарящите се стра­
ни. Поотделно двата езика използват и друга 
дума, която е значително по-сходна с тясното 
разбиране за „пол“ като принадлежност към 
една от двете биологично обусловени групи 
от човешки индивиди, а именно: „sex“ – в ан­
глийския език, и съответно „sexe“ – във френ­
ския език. Същевременно дори повърхностна 
справка в речниците за чужди езици сочи, че 
съществуват и редица други преводни значения 
на „gender“, съответно „genre“, например „род“ 
в граматиката при превод от английски език, 
както и „сорт“, „категория“, „тип“, „вид“ при 
превод от френски език. Следователно в случая 
чисто лингвинистичният подход е безплоден, 
поради което не може да бъде решаващ за 
постигане на прецизен тълкувателен резултат. 
За правния анализатор е важно не какво е 
преводното значение, а какво е конкретното 
съдържание по същество на съответния тер­
мин, използван единствено за постигане на 
целта, т.е. за нуждите на самата Конвенция, 
както изрично е обявено още в началото на 
нейния чл. 3.
Според определението на чл. 3, буква „в“ 
под термина „gender“ (“genre“) Конвенцията 
разбира: „социално изградени роли, поведения, 
дейности и характеристики, които определено 
общество смята за подходящи за жените и за 
мъжете“. От една страна, самата дефиниция 
съвсем ясно и недвусмислено отчита същест­
вуването на двата пола в биологичен ас­
пект – мъжки и женски, като в това отношение 
е в пълно съзвучие с българския Основен закон. 
От друга – приема, че с оглед на специфичните 
особености на традициите и разбирането за 
морал в хода на своето историческо развитие 
отделните общества оценяват човешките изя­
ви като типични, присъщи само за жените и 
съответно – само за мъжете. Тази оценка е 
динамична, променя се във времето – напри­
мер, преди 60 – 70 години българското обще­
ство е считало тютюнопушенето и носенето 
на панталон за мъжка изява, а преди 30 – 40 
години така се е оценявало и упражняването 
на спортове, като борба, бокс и вдигане на 
тежести. В разпоредбата на чл. 3, буква „в“ 
няма и намек за фактическо обособяване, 
а още по-малко за възможно легализиране 
на някакъв биологично неопределен „трети 
пол“. Що се отнася до съдържащото се в нея 
допускане на възможността за диференцирано 
отношение на различните общества, включи­
телно и на българското, към определен вид 
човешко поведение, би било повече от абсурд­
но една несъмнена и неоспорима истина да 
послужи като основание за установяване на 
противоконституционност.
Наистина несъвместимост с Конституцията 
може да възникне при конкретното използване 
в другите норми на Конвенцията на дефи­
нираното в нейния чл. 3, буква „в“ понятие. 
Според нас обаче всички случаи са подчинени 
единствено на идеята за противодействие на 
проявите на насилие (вж. чл. 2, т. 2, чл. 6, 
чл. 18, т. 3, чл. 60 и др.). Никъде в подложения 
на правен анализ международен акт не може 
да се открие одобряване или поощряване на 
такива действия на представители на единия 
пол, които обществото счита за характерни 
за другия пол, а още по-малко на договаря­
щите се държави се вменява задължението да 
стимулират подобно поведение. Единствената 
цел е да не се допуска насилие, насочено към 
определени лица, само защото имат прояви, 
които се възприемат от повечето членове на 
обществото като неприсъщи за техния био­
логичен пол. В цивилизованите общества 
унижаването на човешкото достойнство чрез 
използване на психическо и физическо насилие 
не може да бъде оправдано с утвърдените нави­
ци, предразсъдъци, традиции и други общест­
вени практики, основани на неравенството на 
жената по отношение на мъжа (в тази насока 
вж. чл. 12 от Конвенцията). В това се състои 
неоценената от мнозинството конституционни 
съдии сърцевина на Конвенцията, съответства­
ща изцяло на Конституцията на Република 
България, която отрича неоправданото и 
непропорционалното насилие дори и спрямо 
извършителите на най-тежки престъпления.
В своите становища противници на Кон­
венцията поддържат, че като предписва на 
страните общото задължение за предприемане 
на „... мерки за насърчаване на промени в 
социалните и културните модели на поведение 
на жените и мъжете с цел изкореняване на 
предразсъдъци, обичаи, традиции и всякак­
ви други практики, основани на идеята за 
малоценност на жените или на стереотипни 
роли за жените и мъжете...“, разпоредбата на 
чл. 12, т. 1 от Конвенцията е несъвместима с 
българския Основен закон, конкретно с чл. 32, 
ал. 1 и чл. 47, ал. 1 и 2 от Конституцията. Ак­
центът в тази теза се поставя върху очевидно 
негативната оценка, която международният 
акт дава на идеята за безусловно и безкри­
тично съобразяване, подчиняване и налагане