Държавен вестник, бр. 101, 2020 г., стр. 23

БРОЙ  101	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  23  
случай предвид опасността, която такова лице 
с поведението си създава за общественото 
здраве и здравето и живота на други лица.
С оглед посоченото от нас не намираме, 
че атакуваният нормен комплекс създава 
предпоставки за тежка, дълбока и значима 
намеса в личния живот на гражданите. Как-
то вече посочихме, получаването на данни 
за идентификатора на ползваните клетки от 
издирваното лице позволява установяване от 
органите на полицията на неговото местона-
хождение в определен период от време (който 
фактически с оглед целта на действията ще 
касае кратък период от време, но не по-дълъг 
от шест месеца). Без да бъдат съпоставени с 
данните относно осъществените с посочените 
телефонни устройства комуникации, посочени-
те данни не дават възможност да се установят 
часът, продължителността и адресатите на 
комуникациите или тяхната честота с опре-
делени лица през даден период. Следователно 
посочените данни не дават възможност да се 
направят точни изводи относно личния живот 
на лицата, чиито данни са засегнати. В Заклю-
чението си, представено на 21 януари 2020 г. 
по дело C-746/18, H. K. срещу Prokuratuur (C-
746/18, EU:C:2020:18), Генералният адвокат G. 
Pitruzzella приема, че: „За да може обаче да 
се направи точен портрет на дадено лице, е 
необходимо не само да се предостави достъп 
до няколко категории данни, като например 
данни за идентифициране, за трафика и данни 
за местонахождението, но също и този дос-
тъп да обхваща достатъчно дълъг период от 
време, за да може да се разкрият достатъчно 
точно основните характеристики на живота 
на дадено лице.“ Поради посоченото от нас 
намираме, че преценката на данните, както 
и периодът от време, за който могат да се 
изискват те, не дават основание да се направи 
извод за тежка намеса в правото по чл. 32 от 
Конституцията на засегнатите лица.
С оглед на това намираме, че оспорената 
правна уредба в ЗЕС представлява необходи-
ма и пропорционална намеса в правото на 
неприкосновеност на личния живот на граж-
даните, доколкото тя е най-леката възможна 
форма на достъп до личните им данни, а за-
щитава обществен интерес от изключителна 
важност – живота и здравето на неограничен 
кръг граждани (в този смисъл Решение от 
2 октомври 2018 г., Ministerio Fiscal (C-207/16, 
EU:C:2018:788, т. 55), както и Решение от 
6 октомври 2020 г., La Quadrature du Net and 
Others v Premier ministre and Others (C-511/18, 
C-512/18 и C-520/18, EU:C:2020:791).
6. По отношение на твърденията за проти-
воконституционност на вносителя на искането 
относно разпоредбата на § 51 от преходните 
и заключителните разпоредби на Закона за 
мерките и действията по време на извън-
редното положение, обявено с решение на 
Народното събрание от 13 март 2020 г. (ДВ, 
бр. 28 от 24.03.2020 г.), и за преодоляване 
на последиците (загл. доп., бр. 44 от 2020 г.) 
намираме следното:
Евентуално нарушаване на процедурни 
правила, непредвидени в Конституцията, а в 
Правилника за организацията и дейността на 
Народното събрание (ПОДНС), не водят до 
нарушаване на Основния закон. Разпоредбите 
в ПОДНС не са с ранг на конституционна 
норма и нарушаването им не може да обос- 
нове противоконституционност на закона. 
Обстоятелството, че ПОДНС също подлежи 
на контрол за конституционосъобразност 
показва, че неспазването му не може да бъде 
приравнено с нарушаване на Конституцията.
Преценката за конституционосъобразност 
по реда на чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията 
може да бъде дадена единствено с оглед на 
това, дали са нарушени конституционни раз-
поредби, а не и ПОДНС, който няма ранга на 
Основния закон. В този смисъл е и трайната 
практика на Конституционния съд (Решение 
№ 3 от 1991 г. по к.д. № 17/1991 г., Решение 
№ 3 от 1992 г. по к.д. № 30/1991 г., Решение 
№ 3 от 1995 г. по к.д. № 6/1995 г., Решение 
№ 5 от 1998 г. по к.д. № 2/1998 г., Решение 
№ 7 от 1998 г. по к.д. № 5/1998 г., Решение 
№ 1 от 1999 г. по к.д. № 34/1998 г., Решение 
№ 11 от 2000 г. по к.д. № 13/2000 г., Решение 
№ 14 от 2001 г. по к.д. № 7/2001 г., Решение 
№ 4 от 2002 г. по к.д. № 14/2002 г., Решение 
№ 3 от 2010 г. по к.д. № 18/2009 г., Решение 
№ 4 от 2018 г. по к.д. № 14/2017 г.).
Противното разбиране би означавало на 
Конституционния съд да се признае компетент-
ност за проверка на съответствие на „закони 
със закони“ – правомощие, което Конституци-
ята не предвижда. Въвеждането на изискването 
във всичките си актове и действия Народното 
събрание да се ръководи от издадените от 
него закони има отношение към принципа за 
правовата държава, но само при условие, че 
установеното нарушение по характер и степен 
е конституционно нетърпимо. Не бива да се 
допуска принципът за правовата държава да 
бъде неприсъщо натоварван, при което всякак-
во правно нарушение да бъде квалифицирано 
като противоречащо на правовата държава, 
а оттук – ясното съдържание и приложимост 
на принципа да бъдат накърнени.
Поради тези съображения подписахме 
решението с особено мнение.
Конституционни съдии: 
Анастас Анастасов
Павлина Панова
8977