Държавен вестник, бр. 36, 2019 г., стр. 35

БРОЙ  36	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  35  
икономия, или разтоварване на съдилища, 
вместо стремеж към точно и еднакво при-
ложение на закона по конкретните дела в 
административното производство. 
Правомощието по чл. 125, ал. 1 от Консти-
туцията на ВАС създава условия за прилагане 
и е гаранция за спазване на основните принци-
пи, заложени в чл. 4 на Конституцията. Но не 
следва да се забравя, че чрез тълкувателната 
си дейност върховните съдилища не влияят на 
съдебните актове, които вече са влезли в сила, 
и чрез тази своя дейност те не дават защита 
на правата на гражданите и юридическите 
лица, които по конкретните водени от тях 
дела, вкл. приключили на една инстанция с 
влезли в сила съдебни актове, са получили 
вече правни разрешения за приложението 
на закона, различни от тези в тълкувателно 
решение. Или за гражданите, юридическите 
лица и държавата, като страни в производ-
ствата по делата, вкл. и административните, 
е от значение, и с не по-малка значимост 
от тълкувателната дейност на ВКС и ВАС, 
да имат достъп до още една инстанция – в 
случая до касационната инстанция, която, 
произнасяйки се по прилагане на правото, да 
им даде възможност да защитят в пълнота 
своите права и законни интереси, вкл. чрез 
проверка на първоинстанционен едноличен 
акт на съд.
Безспорно е, че установената с наказателни-
те и гражданските процесуални закони триин-
станционност, а с АПК – двуинстанционност, 
не е обвързана с конституционни императиви 
и поради това няма конституционна пречка 
с друг закон, различен от процесуалните, да 
бъде въведена за някои спорни правоотноше-
ния различна от общоприетата с ГПК, НПК, 
АПК инстанционност (в този смисъл Решение 
№ 8/2002 г. по к. д. № 7/2002 г.). Законодателят 
е в правото си да променя, вкл. и да стеснява 
кръга на съдебните актове, подлежащи на 
касационно обжалване пред ВКС или пред 
ВАС, с което да облекчи съда от прекомерна 
натовареност с дела (Решение № 2/2005 г. 
по к. д. № 9/2004 г.). Правно неиздържано е 
обаче да се аргументира отпадането на каса-
ционното обжалване пред ВАС по посочените 
специални закони с факта, че „тези дела не 
се отличавали с фактическа и правна слож-
ност и че по тях имало относително стабилна 
съдебна практика“. 
Не можем да се съгласим, че мерило за 
упражняване правото на защита на страните 
в отделните административни производства 
(граждани, юридически лица, администра-
тивните органи) е „фактическата и правната 
сложност“ на делата, каквото и да означава 
това абстрактно словосъчетание по повод от-
делните процесуални закони и процедури. Не 
е за пренебрегване обстоятелството, че зако-
нодателството не се отличава със стабилност, 
а напротив с непрекъснати изменения, което 
влияе и на приложението на законите към 
конкретните факти по всеки един случай и 
не позволява формиране на непротиворечива 
съдебна практика, устойчива във времето. 
Не без значение е и фактът, че в админи-
стративното производство става въпрос за 
процесуалноправна защита срещу порочен 
държавен юридически акт и приключването 
на производството на една съдебна инстан-
ция не осигурява необходимото и разумно 
равновесие между интересите на държавата 
и тези на частните субекти (граждани и юри-
дически лица).
Въведените случаи на обжалваемост на 
административни актове по Кодекса за со-
циално осигуряване, Закона за социалното 
подпомагане, Закона за семейните помощи за 
деца са свързани с еднократни помощи при 
бременност, раждане, осиновяване на дете, 
отглеждане на дете от майка – студентка, 
учаща в редовна форма на обучение, за уче-
ници, записани в първи клас, за безплатно 
пътуване на многодетни майки, за месечни 
семейни помощи за отглеждане на деца, както 
и със спорове за обезщетения при временна 
неработоспособност и трудоустрояване, за 
обезщетения при безработица, обезщетения 
за майчинство и пр. 
Става въпрос за правоотношения, в които 
участват определени групи лица, които са в 
уязвимо положение, и приоритетът на прин-
ципа на равенство следва да се чете и като 
конституционно задължение за преодоляване 
на съществуващо неравенство, което изисква 
по-активни действия от законодателя вместо 
стесняване възможността за съдебна защита на 
накърнени права. След като Конституцията в 
чл. 14 и 47 извежда на преден план закрилата 
на семейството, майчинството и децата като 
приоритет на държавата и обществото, а въз-
растните хора и лицата с увреждания също се 
намират под особената закрила на държавата 
(чл. 51 от Конституцията), макар и различни 
по регламентация, тези конституционни права 
са от групата на „права на съпричастие“, чрез 
които гражданите се стремят към социално 
приобщаване. 
В Решение № 13/2003 г. Конституционни-
ят съд е приел, че законодателят е свободен 
да променя нормативната уредба, свързана 
със системата на социално осигуряване и 
системата на социално подпомагане, но като 
се съобразява с потребностите на лицата и 
възможностите на обществото. Едва ли чрез 
ограничаване правото на защита на посочените 
по-горе групи лица, чрез отрязване достъпа 
до касационно обжалване на първоинстан-
ционно решение на административен съд се 
съблюдава посоченото в това решение на КС. 
Напротив, въведените от законодателя случаи 
на оспорване на административните актове