Държавен вестник, бр. 55, 2002 г., стр. 7

Б Р О Й  55
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  7
ността на митниците по характер е публично-
правна, реализира се от държавата чрез нейни-
те органи и в изпълнение на тази дейност дър-
жавата участва като публичноправен субект.
Оспореният договор е именно за публично-
правния аспект от дейността на митническата
администрация, а не за частноправните отно-
шения, в които тя участва. С приложение “В”,
т. 1 от договора Министерството на финансите
предоставя на Краун Ейджънтс право на ин-
спекция и задържане на стоки и документи и
всички други служебни правомощия, за извърш-
ване на митнически действия, одит и разслед-
ване (предприемани от митнически и други
компетентни органи). Очевидно с договора
Министерството на финансите предоставя власт-
нически публичноправни правомощия, което
може да стане само когато действа именно като
притежател на такива правомощия, възложени
му от вътрешното ни право.
Налице е и изискването договорът да подле-
жи на ратификация съгласно чл. 85, ал. 1 от Кон-
ституцията. Народното събрание ратифицира
международни договори, които се отнасят до
действието на закона или изискват мерки от
законодателен характер за тяхното изпълнение
(чл. 85, ал. 1, т. 7 от Конституцията). Разпоред-
бата на основния закон съдържа две алтерна-
тивни изисквания. В случая те са налице. Дого-
ворът се отнася до действието на Закона за мит-
ниците, като урежда преотстъпване на чуждест-
ранно дружество извършване на дейности, кои-
то вътрешното ни право отрежда само за бъл-
гарски държавни органи, в които работят бъл-
гарски граждани (чл. 7, 8 и 10 ЗМ). Изпълнени-
ето на оспорения договор неизбежно се свързва
с действието на Закона за митниците. За да може
да се изпълни, договорът изисква синхронизи-
ране със Закона за митниците, т. е. мерки от за-
конодателен характер. Правният характер на ос-
порения договор следва да се определи съобраз-
но неговото обективно съдържание, а не с оглед
субективната оценка на договарящите страни.
Конституционен съдия: Н. Беронов
Васил Гоцев
Подписах определението с особено мнение
по следните съображения:
Иска се обявяване, че договорът не съответ-
ства на Конституцията в частта относно клау-
зите по т. 1.3; т. 2.1; т. 2.6.5; т. 2.7.5; т. 3.3в; т. 6;
т. 8.2.1; т. 3.1.2; т. 5.1.1с; т. 5.1.2с; т. 5.1.2е; При-
ложение В на основание на чл. 149, ал. 1, т. 4 от
Конституцията. Посоченият договор не е рати-
фициран и не е представен за ратификация от
Народното събрание.
Възможността да се произнесе Конституци-
онният съд по съответствието на един между-
народен договор преди ратификацията е пред-
видена в чл. 149, ал. 1, т. 4 от Конституцията. За
да е налице правомощието на Конституцион-
ния съд във връзка с това, е необходимо да е
направено искане от компетентния по чл. 150,
ал. 1 от Конституцията орган, договорът да е
международен и да подлежи на ратификация.
Правото да се сезира Конституционният
съд по повод съответствието на един между-
народен договор с Конституцията преди него-
вата ратификация се използва преди всичко
от Министерския съвет или президента, кои-
то са го сключили. Когато договорът е внесен
в Народното събрание за ратификация, народ-
ните представители също така могат да сези-
рат Конституционния съд. Няма никаква преч-
ка обаче те да използват правомощието си по
чл. 150, ал. 1 от Конституцията и ако догово-
рът, който по принцип подлежи на ратифика-
ция, не е бил внесен в Народното събрание.
Овластените в чл. 150, ал. 1 органи и лица
могат винаги да сезират КС, когато той е
компетентен да се произнесе съгласно чл. 149,
ал. 1 от Конституцията. В случая искането е
внесено от 50 народни представители, които
имат право да направят това.
Не споделям виждането, изразено в опре-
делението, че сключеният договор не подле-
жи на ратификация, защото е само една част-
ноправна сделка. Законът за международни-
те договори на Република България (ДВ, бр. 97
от 2001 г.) в чл. 2, ал. 1 сочи по същество и
кои договори са международни. Това са дву-
странните и многостранните договори, склю-
чени в писмена форма между Република Бъл-
гария и между други държави или междуна-
родни организации. Според ал. 2 на същия
член разпоредбите на закона се прилагат съ-
ответно и към договорите на Република Бъл-
гария с чуждестранни лица, в които тя участ-
ва като публичноправен субект, когато тези
договори подлежат на ратифициране от На-
родното събрание, съгласно чл. 85, ал. 1 от
Конституцията. Параграф 1 от допълнител-
ните разпоредби пояснява, че “чуждестранно
лице” по смисъла на закона е юридическо лице
със седалище извън територията на Републи-
ка България и дружество, което не е юриди-
ческо лице и е регистрирано в чужбина. Кра-
ун Ейджънтс несъмнено попада в определе-
нието за чуждестранно лице.
Виенската конвенция, по която България е
страна, съдържа дефиниция за международен
договор, в която не се включва хипотезата на
чл. 2, ал. 2 от Закона за международните дого-
вори на Република България. Приоритетът на
международните договори, по които България
е страна по силата на чл. 5, ал. 4 от Конститу-
цията, обаче не изключва прилагането на чл. 2
от Закона за международните договори на Ре-
публика България. Така е защото и в двете си
алинеи той не дава дефиниция на международ-
ния договор, която да е различна от тази по
Виенската конвенция, а само разпростира пра-
вилата на международните договори по ал. 1 и
към случаите, посочени в ал. 2. Очевидно та-
кова е било и разбирането на Министерския
съвет, който в съответствие с чл. 9, ал. 2 от
Закона за международните договори на Репуб-
лика България с протокол № 50 от 25.Х.2001 г.
е взел решение, с което е упълномощил минис-
търа на финансите да сключи договора.