Държавен вестник, бр. 46, 2022 г., стр. 9

БРОЙ  46	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  9  
ните органи и в конкретния случай Народно­
то събрание в качеството си на законодател 
имат дискрецията да определят режима, като 
отчитат обективните особености и евентуално 
диференциращи характеристики на дейностите 
и принципа на целесъобразност. Тази свобода 
на преценка не е неограничена, а е рамкирана 
от различни конституционно установени цен­
ности, въплътени в принципите за защита от 
дискриминация, еднакви правни условия за 
стопанска дейност, предотвратяване на нело­
ялната конкуренция и др.
Глава единадесета на ЗВ урежда икономичес-
кото регулиране на водите, една от целите на 
което е устойчивото използване и опазването 
на водите. Икономическото регулиране (вкл. 
чрез такси) е подчинено съгласно чл. 192, ал. 1 
ЗВ на принципите „възстановяване на разхо­
дите за водни услуги, включително на тези за 
околна среда и за ресурса“ и „замърсителят 
плаща“, които са в основата и на начина на 
определяне на таксите по Тарифата за таксите 
за водовземане, за ползване на воден обект и 
за замърсяване. Тези принципи се прилагат, 
като се вземе предвид и дължимият ико­
номически анализ по ал. 2, т. 1, разработен 
съгласно чл. 192а ЗВ за съответния район на 
басейново управление. В съответствие с кон­
ституционната повеля за опазване на околната 
среда чл. 192б ЗВ изисква таксите да бъдат 
съобразени със социалния и икономическия 
ефект и с ефекта на опазване на околната 
среда чрез възстановяване на разходите за 
водни услуги. Предвидените в закона такси 
за водовземане, водоползване и замърсяване 
са един от инструментите на икономическо 
регулиране и за възстановяване на ресурсните 
разходи и разходите за околната среда. Той 
осигурява приноса на различните водопол-
зватели към възстановяването на разходите 
за водни услуги и насърчава ограниченото 
използване на водите като силно застрашено 
природно богатство. Тарифата е разработена в 
съответствие с предвидените мерки, включени 
в плановете за управление на речните басейни, 
за осигуряване на ценовата политика, създа­
ваща подходящи стимули за потребителите 
за ефективно използване на водите и принос 
на водоползвателите към възстановяване на 
разходите за водни услуги. Членове 4 и 13 
от тарифата, които възпроизвеждат чл. 194, 
ал. 4, т. 1 ЗВ и предвиждат базата за опреде­
ляне на таксата да бъде разрешеният обем на 
изземване, а не реално иззетият обем вода, 
имат и своя строго специфичен икономически 
ефект, свързан с възможността на държавата 
да планира и предвиди конкретни финансови 
постъпления от ползватели на услугите и да 
ги предвиди при възстановяване на разходите 
за водни услуги.
Изложеното позволява да се заключи, че 
разпоредбата на чл. 194, ал. 4, т. 1 от Закона за 
водите не противоречи на конституционните 
основи на правния режим на таксите.
V. Конституционният принцип на еднакво 
третиране
Преценката на основателността на изра­
зеното в искането на ВАС съмнение относно 
съответствието на чл. 194, ал. 4, т. 1 ЗВ с 
принципа на еднакви условия за стопанска 
дейност на гражданите и юридическите лица, 
установен с чл. 19, ал. 2 от Конституцията, 
трябва да се постави на основата на консти­
туционното разбиране за равенство и за това 
кому се дължи еднакво третиране.
Разпоредбата на чл. 19, ал. 2 от Основния 
закон в частта „еднакви условия за стопан­
ска дейност“ конкретизира конституционния 
принцип на равенство. Равенството е основен 
конституционен принцип на гражданското 
общество и правовата държава по смисъла 
на второто съображение в преамбюла и чл. 6, 
ал. 2 от Конституцията на Република България 
и е основа за тълкуване и прилагане на Кон­
ституцията и за нормотворческата дейност и 
основно право на гражданите (Решение № 4 
от 20.04.2021 г. по к.д. № 1/2021 г. и Решение 
№ 14 от 14.11.1992 г. по к.д. № 14/1992 г.). 
Принципът на равенство гарантира равенство 
пред закона (Решение № 6 от 27.04.2010 г. по 
к.д. № 16/2009 г.). Равенството пред закона 
се изразява в две основни форми – задълже­
ние за равно третиране и забрана за произ­
волно неравно третиране (Решение № 4 от 
20.04.2021 г. по к.д. № 1/2021 г. и Решение 
№ 1 от 27.01.2005 г. по к.д. № 8/2004 г.). Заб-
раната за произвол е материален елемент от 
принципа на правовата държава и е насочен 
към държавните органи, включително и към 
законодателя. 
Конституционният съд последователно се 
придържа към утвърденото в съвременната 
конституционноправна доктрина и практика 
схващане за равенството пред закона като 
относителна, а не абсолютна равнопоста­
веност (Решение № 5 от 11.05.2017 г. по к.д. 
12/2016 г.). В правовата държава повелята за 
равно третиране задължава нормотвореца да 
урежда подобните случаи по еднакъв начин, а 
различните – по различен, респ. задължение 
на публичната власт е да третира „еднаквите 
еднакво“ (Решение № 4 от 20.04.2021 г. по к.д. 
№ 1/2021 г. и Решение № 11 от 10.05.2010 г. по 
к.д. № 13/2010 г.). Само така може да се гаран­
тира равенството пред закона и да се осигури 
справедливост в обществото.
Това разбиране съответства на основния 
принцип на равенство в правото на ЕС. Евро­
пейският съюз като „правов съюз“ е основан 
на равенството като висша ценност, на която 
принципът на еднакво третиране (недискрими­
нация) е същностно юридическо проявление. 
Правната уредба и съдебната практика при­
дават на принципа на равенство роля на един 
от централните принципи на интеграционния 
правопорядък. Дял І на ДЕС, озаглавен „Раз­