Държавен вестник, бр. 88, 2021 г., стр. 19

БРОЙ  88	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  19  
и впоследствие се оказва, че има вероятност 
да доведат до влошаване на състоянието или 
обезпокояване, т.е. до нарушаване на чл. 6, 
пар. 2 от Директивата за местообитанията, 
поради което се налага „подходяща оценка“, 
която също не е изключена от съдебен контрол. 
Това се отнася и до плановете и проектите, 
предвидени в разпоредбата на пар. 3, чл. 6 
(„нови“, различни от тези по пар. 1, чл. 6), и за 
прилагането, при изпълнени изрично посоче-
ните условия, на дерогацията по чл. 6, пар. 4, 
до която се стига, след като бъдат преминати 
стъпките от процедурата по пар. 3, чл. 6 от 
същата директива. Цитираните разпоредби 
разкриват възможности за ефективно ползва-
не на поземлените имоти от собствениците/
ползвателите и правото им на съдебна защита/
достъп до правосъдие е гарантирано. Осигу-
ряването на достъпа до правосъдие в областта 
на околната среда чрез други производства, 
на ниво ЕС, е способ, който съответства на-
пълно на принципа на предотвратяването на 
влошаването и загубата на биоразнообразие, на 
неотложната необходимост от строго прилагани 
мерки, за да не бъде допуснато това, както и на 
утвърждаването на модел на отношенията чо-
век – природа, адекватен на социализацията на 
собствеността и екологичния подход в областта 
на правата в съвременния свят. Конституци-
онният съд, в коментираното по-горе решение 
(Решение № 14 от 2014 г.), подчертава, че не е 
оправдано въвеждането на необжалваемост на 
административните актове, ако това води до 
изключване изцяло на правото на достъп до пра-
восъдие и законодателят трябва да съобразява 
възможността за допускане на косвен съдебен 
контрол. По такъв начин се зачита изискването 
за съразмерност, което прави ограничаването 
на достъпа до правосъдие, при наличието на 
конституционно защитена приоритетна цел, 
конституционно търпимо, каквото е налице 
в настоящия случай. Поради това Конститу-
ционният съд приема, че отклонението, чрез 
разпоредбата на чл. 12, ал. 7 ЗБР, от общия 
принцип за обжалваемост на административ-
ните актове, допустимо по смисъла на чл. 120, 
ал. 2 от Конституцията, остава в определените 
от Основния закон параметри – чрез него се 
осигурява належаща защита на конституционна 
ценност от значим публичен интерес и това 
отклонение не е прекомерно, тъй като не се 
изключва изцяло правото на всеки на достъп до 
съдебна защита. Това законодателно разрешение 
е обществено потребно и социално оправдано.
Като се основава на всички изложени съ- 
ображения, Конституционният съд намира, 
че оспорената разпоредба на чл. 12, ал. 7 ЗБР 
не води до конституционно нетърпима намеса 
на държавата в правото на частна собственост 
на лицата и не представлява несъразмерно, на 
преследваната легитимна цел, ограничаване 
на достъпа им до правосъдие, поради което 
не обуславя твърдяното от вносителя проти-
воречие с чл. 17, ал. 1 и 3 и с чл. 120, ал. 2 от 
Конституцията.
Конституционният съд намира за важно да 
отбележи, че е обществено оправдано в едно 
демократично общество да се окаже дължи-
мото уважение към свободата на преценка на 
законодателното учреждение в такава чувст-
вителна материя, каквато е балансирането на 
икономическите интереси на частноправните 
субекти и публичния интерес от опазването 
на екосистемите в благоприятно природно 
състояние като предпоставка за общественото 
здраве, за живота и благополучието на всеки 
човек, при ограничените екосистемни ресур-
си на планетата и екстремните климатични 
промени, на които сме свидетели все по-често 
днес, налагащи трансформация на модела на 
отношенията човек – природа във всички обла-
сти на обществен живот. То стои най-близко и 
изразява най-непосредствено волята на титуляря 
на държавна власт при избора на мярката за 
съхраняването на природата и биоразнообрази-
ето като споделена европейска ценност и общо 
природно наследство (Конституционният съд 
приема в своята практика, че „извън обхвата 
на актовете по чл. 125, ал. 2, предл. първо 
от Основния закон, относно чиято законност 
ВАС се произнася задължително като първа 
инстанция, попадат включително администра-
тивните актове, които са изключени изрично 
със закон от пряк съдебен контрол“ – Решение 
№ 8 от 2018 г.).
Ангажиментите на Република България към 
ЕС, произтичащи от разпоредбата на чл. 4, ал. 3 
от Конституцията, се проектират на плоскостта 
на конституционното правосъдие и в изисква-
нето за споделяне на отговорността между на-
ционалната конституционна юрисдикция и на-
ционалните съдилища, които са и съдилища по 
съюзното право, за гарантирането на върховен-
ството на Конституцията, и наред със СЕС – на 
правото, в многопластовата конституционна 
архитектура на една общност правова, как- 
вато е ЕС. Контролът за конституционност 
решава окончателно въпроса за действието 
на закона, или разпоредба от него, и е крайна 
мярка за преценка на волята на законодател-
ното учреждение в името на върховенството 
на правото.
Воден от горното и на основание чл. 149, 
ал. 1, т. 2 от Конституцията, Конституцион-
ният съд
Р Е Ш И :
Отхвърля искането на тричленен състав на 
Върховния административен съд за установява-
не на противоконституционност на разпоредбата 
на чл. 12, ал. 7 от Закона за биологичното раз-
нообразие (обн., ДВ, бр. 77 от 9 август 2002 г.; 
посл. изм., бр. 98 от 27 ноември 2018 г.).
Председател: 
Борис Велчев
6112