Държавен вестник, бр. 78, 2006 г., стр. 12

С Т Р .  12
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  78
Народно събрание не е и не може да бъде приз-
нато за противоконституционно, още по-малко
да засегне формата на държавно управление, та
да е от компетенция на ВНС.
Не може да се приеме тезата на искателя,
подкрепена от главния прокурор и ВСС, че разг-
лежданата разпоредба “въвежда орган на изпъл-
нителната власт в лицето на министъра на право-
съдието като елемент от съдебната власт със
съответни правомощия”, което “категорично
нарушава принципа за разделение на властите”.
Това не е така нито на формално, нито на
основание по същество.
Вярно е, че разпоредбата на чл. 130а, т. 3 е в
главата “Съдебна власт”, но не бива да се за-
бравя, че в същата глава учредителната власт е
уредила и адвокатурата (чл. 134), но никога
никой не е, а и не би могъл да твърди, че тя е
част или елемент на третата власт.
По същество пък е ясно, че министърът може
само да предлага, но решава единствено ВСС,
чрез тайно гласуване, в което той не участва.
Ето защо не може да се говори за правомощие
на министъра, което винаги се свързва с въз-
можността за решаваща функция, нито пък, че
се отнема правомощие от ВСС.
Както бе посочено, ВКС свързва претенди-
раната от него противоконституционност на
разпоредбата на чл. 130а, т. 3 с нарушение на
принципа за разделение на властите—чл. 8 от
Конституцията.
В досегашната си практика КС нееднократ-
но е подчертавал, че този принцип не изгражда
непреодолима преграда между учредените влас-
ти, а предполага взаимодействие и сътрудни-
чество между тях. В решението си по к.д. № 7 от
2005 г. съдът отбелязва: “Няма работеща кон-
ституционна система, която да предвижда и оси-
гурява абсолютна независимост на която и да е
от трите власти, защото необходимото равно-
весие се постига чрез взаимно възпиране. Съ-
щевременно, модерният конституционализъм
изисква динамичното равновесие на властите
да се постига чрез сътрудничество и взаимо-
действие между тях. Става дума за функцио-
нално взаимодействие по основни за общество-
то проблеми, което нито заличава, нито прео-
долява принципа в името на неговия антипод—
единството на властта. Взаимодействието и съ-
трудничеството, от една страна, и взаимният
контрол и възпиране—от друга, не следва да
водят обаче до обезличаване на която и да е от
трите власти, до размиване на нейните собстве-
ни отговорности или до прехвърляне на специ-
фични правомощия на други субекти.”
Доколкото в конкретния случай по настоя-
щото дело няма прехвърляне на правомощия
към министъра на правосъдието, нито отнема-
не на такива от ВСС, следва да се приеме, че на
това основание разпоредбата на чл. 130а, т. 3 не
е противоконституционна.
Не е нарушен и принципът на правовата
държава, стълб на която според ВКС “са кон-
ституционно установените и ясно разграниче-
ни компетенции на висшите държавни органи
и институции”. Както бе посочено, министърът
на правосъдието не е елемент на съдебната власт
и с разглежданото изменение не получава ком-
петенции на нейни органи или институции.
Възможността той да прави предложения пред
ВСС, която има от осем години, само подчерта-
ва взаимодействието и сътрудничеството меж-
ду властите, без да накърнява самостоятелност-
та и независимостта на която и да е от тях.
Поначало този принцип е особено ясно подчер-
тан от ВНС тъкмо в материята за устройството
и формирането на органите на съдебната власт.
Известно е, че половината от членовете на
ВСС се избират от Народното събрание; засе-
данията му се председателстват от министъра
на правосъдието, а членовете му по право се
назначават и освобождават от президента на
републиката по предложение на ВСС. Очевид-
но е, че в основата на формирането и функци-
онирането на висшия орган на съдебната власт
ВНС е заложило именно взаимодействието и
сътрудничеството между властите, като същев-
ременно категорично е въведена конституци-
онна недопустимост за въздействие от тях при
осъществяване функциите на съдебната власт.
Тези два подхода не си противоречат, а взаим-
но се допълват и в своята цялост изразяват мо-
дерното разбиране на принципа за разделение
на властите, основано на сътрудничество и
взаимодействие, от една страна, и независи-
мост, от друга, като конституционна гаранция
за осъществяване на основната функция на съ-
дебната власт—защитата на правата и закон-
ните интереси на гражданите, юридическите
лица и държавата.
В заключение трябва да се отбележи, че в
настоящото производство съдът не може да се
произнася по въпроси, съдържащи се в искане-
то и в някои от становищата, свързани с ефек-
тивността на разглежданата норма от Консти-
туцията. Този, а и други свързани с него проб-
леми излизат извън предмета на настоящото
дело и Конституционният съд не може да вземе
отношение по тях. Това е така, защото това са
проблеми на законодателна целесъобразност и
зависят от характеристиката, избрания модел и
основните приоритети на съдебната реформа,
които изцяло са от компетенцията на законо-
дателната власт. Ако съдът се произнесе по тях
в настоящото производство, ще наруши своите
правомощия, което е недопустимо.
Според съдиите Васил Гоцев, Людмил Ней-
ков, Живан Белчев и Владислав Славов искане-
то следва да се уважи по следните съображения:
Съгласно Решение № 3/2003 г. по к.д. № 22/
2002 г. (ДВ, бр. 36 от 2003 г.) закон за измене-
ние и допълнение на Конституцията, приет от
Народното събрание, подлежи на общо основа-
ние на контрол за конституционосъобразност
от Конституционния съд относно това „дали при
неговото внасяне, разглеждане и приемане не е
спазен редът, установен в чл. 154 и чл. 155 от
Конституцията, и дали в съответствие с чл. 153