Държавен вестник, бр. 104, 2025 г., стр. 9

БРОЙ  104	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  9  
№ 5/2013 г. се изтъква, че конституционното 
право на защита „предполага задължение 
за държавата чрез законотворчеството и 
изпълнението на законите да обезпечи ефек­
тивна възможност на гражданите да защитят 
нарушените или застрашените си права по 
съдебен ред“. Мотивите на Решение № 5 от 
2016 г. по к.д. № 2/2016 г. подчертават, че 
липсата на „съдържателен съдебен контрол 
прави невъзможно да се реализира правото 
на защита, което на свой ред е несъвмес­
тимо с чл. 56 от Конституцията“. (В този 
смисъл са още и Решение № 6 от 2025 г. по 
к.д. № 28/2024 г.; Решение № 1 от 2023 г. по 
к.д. № 17/2022 г.; Решение № 1 от 2012 г. по 
к.д. № 10/2011 г. и др.)
В действащата редакция на чл. 79б, ал. 2 
ЗАНН възможност за обжалване на наказа­
телното постановление е изключена поради 
извършено плащане на глобата в намален 
размер. Така нормата въвежда изключение 
от правилото, че всеки може да обжалва 
пред съд правораздавателен акт на адми­
нистрацията, който засяга негови права и 
законни интереси чрез въвеждане на законова 
фикция за влизане в сила на наказателното 
постановление от деня на плащането.
Съдебният контрол е същностен елемент 
от принципа на правовата държава, което 
предпоставя изискването достъпът до съд 
винаги да бъде открит. Този императив оз­
начава, че всеки гражданин следва да има 
осигурена възможност във всички случаи, в 
които са нарушени или застрашени негови 
права или законни интереси, да има право 
на избор дали да отнесе въпроса до съд – т.е. 
да има избор как да упражни правото си на 
защита. Вместо това, с оспорената разпоредба 
всеки гражданин е изправен пред конститу­
ционно недопустима алтернатива – да плати 
глобата в намален размер, без значение дали 
правомерно му е наложена, или да има право 
на защита.
Това положение противоречи на трайно 
залегналото в практиката на Конституцион­
ния съд разбиране, че „пътят към независи­
мия и справедлив съд трябва да е открит. В 
условията на състезателност и публичност 
съдилищата осигуряват разкриването на 
истината и точното прилагане на закона. […] 
Без осигуряване на достъп до съда правото 
на защита може да се окаже лишено от съ­
държание пожелание. Ето защо правото на 
съдебна защита, въпреки че не е изрично 
формулирано в основния закон, в рамките 
на по-общата постановка на чл. 56 от Кон­
ституцията трябва да се счита за принцип 
на правовата държава, като това положение 
е утвърдено трайно в практиката на КС“ 
(Тълкувателно решение № 14 от 2014 г. по 
к.д. № 12/2014 г.). 
В същото Тълкувателно решение № 14 
от 2014 г. по к.д. № 12/2014 г. е изведено и 
принципното положение, че „достъпът до 
съда като самостоятелно основно право“ 
може да бъде стеснен, включително като по 
изключение бъде въведена необжалваемост 
на някои административни актове „и то само 
по отношение на тесен кръг конкретно, а 
не общо посочени актове, които не рефлек­
тират непоправимо върху реализацията на 
основните права на гражданите и принципа 
на правовата държава“, и то „само когато 
накърнява висш, признат от Конституцията 
публичен интерес“. Изрично е отбелязано, че 
във всички случаи ограничението трябва да е 
съобразено с принципа на съразмерност – да 
е наложително за защитата на съответния 
висш интерес, да бъде най-подходящото и 
възможно най-мекото средство за ефективно 
постигане на конституционно оправданата 
цел. В конкретния случай възможността за 
обжалване на наказателното постановление в 
частта относно наложената глоба по никакъв 
начин не би накърнила „висш, признат от 
Конституцията публичен интерес“, а ограни­
чаването на тази възможност не е съобразена 
с принципа на съразмерност. 
В Решение № 2 от 2023 г. по к.д. № 1/2022 г. 
изрично е посочено, че „Съдебният контрол 
за законност върху актовете и действията 
на административните органи, предвиден в 
чл. 120 от Конституцията, е съществен белег 
на правовата държава и проявление на класи­
ческата максима, според която правосъдието 
е основа на държавата (Iustitia fundamentum 
regnorum est). Този контрол е гаранция, че 
разпоредбата на чл. 4, ал. 1 от Основния 
закон, според която Република България 
е правова държава и се управлява според 
Конституцията и законите на страната, не 
е просто декларация, а реално приложим в 
действителността правен принцип, отразя­
ващ разбирането, че в правовата държава 
всички – и управляващи, и управлявани, са 
еднакво подчинени на правото и са равни 
пред закона“. (В този смисъл и Решение № 12 
от 2016 г. по к.д. № 13/2015 г.)
С въведеното в оспорения чл. 79б, ал. 2 
ЗАНН ограничение се прегражда достъп до 
съд на санкционираното лице по оспорване 
на наказателното постановление. Това е 
така, защото съобразно изричната норма 
на закона, когато лицето избере да заплати