Държавен вестник, бр. 36, 2019 г., стр. 28

СТР.  28	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  36
живот извън закона – той винаги трябва да 
е в изпълнение на закона и в рамките на 
закона. Това изискване трябва да е валидно 
към всеки момент от неговото действие и 
за него съдът следи служебно. Поради това 
чл. 15, ал. 1 от Закона за нормативните актове 
(ЗНА) изисква съответствие на нормативните 
административни актове с Конституцията и 
с другите нормативни актове от по-висока 
степен. Ако в хода на производството пред 
съда до приключване на устните състезания 
законът, с който трябва да се съобразява нор-
мативният административен акт, е изменен, 
настъпва нов юридически факт. В съдебния 
процес той не може да бъде игнориран, а 
следва да бъде съобразен, за да се изпълни 
изискването на чл. 15 ЗНА за непрекъснатост 
на съответствието на подзаконовия нормати-
вен акт със закона. Затова чл. 196 АПК, като 
препраща към разпоредбите за оспорване на 
индивидуалните административни актове, 
изрично изключва приложението в този слу-
чай на ал. 1 на чл. 142 АПК, но не и на ал. 2 
от същия. Съгласно последната разпоредба 
установяването на нови факти от значение 
за делото след издаване на акта се преценя-
ва към момента на приключване на устните 
състезания. Новата разпоредба на чл. 192а 
АПК в атакуваната є част – изречение второ, 
всъщност преповтаря и конкретизира заложе-
ното в чл. 142, ал. 2 АПК по отношение на 
момента на преценката за материална зако-
носъобразност на подзаконовите нормативни 
актове. Тя не създава правна несигурност, не­
стабилност и непредвидимост. Тази разпоредба 
закрепва изрично трайно установена практика 
на Върховния административен съд, с което 
постига точно обратния ефект. Поради това 
Конституционният съд не намира да е налице 
несъответствие с разпоредбата на чл. 4, ал. 1 
от Конституцията. 
Останалите аргументи на вносителите за 
противоконституционност се отнасят изцяло 
по целесъобразността на оспорената раз-
поредба в чл. 192а. Конституционният съд 
не споделя виждането, че държавата „чрез 
органа си на законодателна власт може да 
интервенира законодателно и да санира не-
действителния подзаконов нормативен акт“, 
с което държавата се поставя в привилеги-
ровано положение и „винаги ще може да 
печели административните дела, заведени от 
засегнатите физически и юридически лица“. 
Няма спор, че законодателната власт в Бъл-
гария се осъществява от Народното събрание 
(чл. 62, ал. 1 от Конституцията). Неоспоримо 
обстоятелство е, че никоя друга власт не 
може да попречи на законодателя да приема, 
отменя или изменя закони, с които да регу-
лира обществените отношения. Искането не 
държи сметка за това, че дори подзаконовият 
нормативен акт да бъде отменен от съда по-
ради материалната му незаконосъобразност, 
правният ефект от отмяната се поражда 
само занапред (чл. 195, ал. 1 АПК), като през 
време на действието му този акт се счита за 
законосъобразен и поражда валидни правни 
последици. Породените от такъв акт правни 
последици през периода на неговото действие 
се уреждат служебно от компетентния орган 
в срок не по-дълъг от три месеца от влизане 
в сила на съдебното решение. В тези после-
дици се включват въпроси като: валидността 
на възникналите правоотношения, преценка 
за придобити, погасени или изменени права 
и преценка за вредите (имуществени и/или 
неимуществени) от нарушени права. По този 
начин правата на гражданите и юридическите 
лица винаги ще бъдат гарантирани, а инте-
ресите им – защитени.
Поради тези съображения Конституцион-
ният съд намира, че разпоредбата на чл. 192а, 
изречение второ АПК не противоречи на чл. 4, 
ал. 1 от Конституцията.
Воден от изложените съображения и на 
основание чл. 149, ал. 1, т. 2 и т. 4, предло-
жение второ от Конституцията във връзка 
с чл. 22, ал. 1 от Закона за Конституционен 
съд, Конституционният съд
Р Е Ш И :
Обявява за противоконституционни и за 
несъответстващи на международни договори, 
по които България е страна, чл. 217, ал. 2, ал. 3 
в частта „Когато в този кодекс или в специален 
закон е предвидено делото да се разглежда 
в открито заседание или когато съдът реши 
то да се разглежда по този ред“ и ал. 4 от 
Административнопроцесуалния кодекс (обн., 
ДВ, бр. 30 от 11.04.2006 г.; посл. изм. и доп., 
бр. 77 от 18.09.2018 г.), както и § 111 (с който в 
Закона за опазване на околната среда (обн., ДВ, 
бр. 91 от 25.09.2002 г., редакция – ДВ, бр. 77 
от 18.09.2018 г.), в чл. 99 се създава ал. 12) 
и § 149, ал. 2, изр. първо в частта „закрито 
заседание“ от преходните и заключителните 
разпоредби на Закона за изменение и допълне-
ние на Административнопроцесуалния кодекс 
(ДВ, бр. 77 от 18.09.2018 г.).
Отхвърля исканията в останалата им част. 
Съдиите Георги Ангелов, Таня Райковска 
и Атанас Семов са подписали решението с 
особено мнение.
По отношение на разпоредбите на чл. 227а, 
чл. 235а, чл. 242а от Административнопроце-
суалния кодекс и чл. 161, ал. 4 от Данъчно-
осигурителния процесуален кодекс не е фор-
мирано мнозинство за вземане на решение.
Председател: 
Борис Велчев