Държавен вестник, бр. 31, 2004 г., стр. 38

С Т Р .  38
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  31
министративен акт, то жалбата не е просроче-
на и при условията на чл. 13, ал. 2 ЗВАС по
следните съображения: тълкуването на разпо-
редбата на чл. 13, ал. 2 ЗВАС налага извода, че
общите ненормативни административни акто-
ве могат да бъдат обжалвани в 14-дневен срок
от разгласяването им по предвидения в съот-
ветния закон начин. Съгласно чл. 114 от Конс-
титуцията въз основа и в изпълнение на зако-
ните Министерският съвет приема постановле-
ния, разпореждания и решения; с постановле-
ния Министерският съвет приема и правилни-
ци и наредби. Съгласно чл. 37 ЗНА законите,
указите, постановленията на Министерския
съвет и нормативните актове на министрите и
на ръководителите на други ведомства се обна-
родват в “Държавен вестник”. Видно от данни-
те по административната преписка, въпросно-
то Решение № 219 на Министерския съвет от
7.XI.1990 г. е прието с гриф “строго поверител-
но” и същото не е обнародвано в “Държавен
вестник”. Впоследствие с писмо № ИК-02-0131
от 13.Х.2000 г. на министър-председателя и
министъра на държавната администрация ре-
шението е обявено за несекретно поради липса
на данни, съставляващи държавна тайна, но не-
зависимо от това отново не е обнародвано в
“Държавен вестник”. В този смисъл следва да
бъде прието, че решението не е разгласено по
предвидения в съответния закон начин—в слу-
чая не е обнародвано съгласно изискванията на
чл. 37 ЗНА, поради което жалбата не се явява
просрочена и следва да бъде разгледана.
Разгледана по същество, жалбата е основа-
телна по следните съображения:
С Решение № 219 от 7.ХI.1990 г. за опреде-
ляне размера на командировъчните пари на
държавните ръководители Министерският
съвет на Република България е изменил и до-
пълнил Наредбата за служебните командиров-
ки и специализации в чужбина, приета с Пос-
тановление № 40 на Министерския съвет от
1987 г., и Наредбата за командировки в стра-
ната, приета с Постановление № 72 на Минис-
терския съвет от 1986 г.
Систематизирайки изложеното в жалбата,
следва да бъде прието, че според жалбоподате-
ля атакуваното решение противоречи на след-
ните правни норми от по-висш ранг:
1. на разпоредбата на чл. 15 ЗНА, като е до-
пуснато изменение на нормативен акт с норма-
тивен акт от по-ниска степен;
2. на чл. 11, ал. 3 ЗНА, според който норма-
тивните актове се отменят, изменят или допъл-
ват с изричната разпоредба на новия, изменя-
щия или допълващия акт;
3. на разпоредбата на чл. 50, ал. 1 от Указ
№ 883 за прилагане на Закона за нормативни-
те актове;
4. на разпоредбата на чл. 5, ал. 5 от Консти-
туцията, изискващ обнародване на решението
като вид нормативен акт;
5. на разпоредбата на чл. 8 от Конституци-
ята, регламентиращ принципа на разделение
на властите.
Основното възражение, което се поддържа
от ответника, е, че макар в решението да е посо-
чено, че с него се изменят и допълват Наредбата
за служебните командировки и специализации в
чужбина и Наредбата за командировки в стра-
ната, в действителност изменение и допълнение
на правни разпоредби и текстове на норматив-
ните актове не са направени. Навеждат се още и
доводи, че цитираните две наредби са остарели
и не съответстват на новите реалности, поради
което не може да се търси противоречие между
тях и атакуваното решение. Съдът намира така
направените възражения за неоснователни. Съг-
ласно чл. 121, ал. 1 от Кодекса на труда, когато
нуждите на предприятието налагат, работодате-
лят може да командирова работника или служи-
теля за изпълнение на трудовите задължения
извън мястото на постоянната му работа, но за
не повече от 30 календарни дни без прекъсване.
Съгласно чл. 215 КТ при командироване работ-
никът или служителят има право да получи ос-
вен брутното си трудово възнаграждение още и
пътни, дневни и квартирни пари при условия и в
размери, определени от Министерския съвет. В
изпълнение на това си законово задължение
Министерският съвет е издал две наредби—На-
редбата за служебните командировки и специа-
лизации в чужбина, приета с Постановление № 40
на Министерския съвет от 1987 г., и Наредбата
за командировки в страната, приета с Постанов-
ление № 72 на Министерския съвет от 1986 г. Към
днешна дата разпоредбите на чл. 121 и 215 КТ не
са отменени. Съгласно чл. 13, ал. 1 ЗНА актът
по прилагане на закон губи изцяло или отчасти
сила едновременно с пълното или частичното
отменяване на закона съобразно обсега на отме-
няването. При това положение и двете наредби
се явяват действащи нормативни актове, поради
което при тяхното изменение и допълнение след-
ва да бъдат спазвани всички законови изисква-
ния. Освен това в случая не става въпрос за про-
тиворечие между разпоредбите на двете наред-
би и атакуваното решение, а за противоречие на
решението с разпоредби от по-висок ранг. Не
може да бъде споделена и тезата на ответника,
че с решението не се изменят и допълват разпо-
редби на цитираните две наредби. Към датата на
издаване на решението, а и към днешна дата раз-
мерът на пътни, дневни и квартирни пари, на
които командированото лице има право, се рег-
ламентира единствено с въпросните две наред-
би. С решението се въвежда различен размер на
дневните пари при командировки в страната и
чужбина на определени категории лица, т.е. въ-
веждат се условия, различни от тези в наредби-
те. Разгледано на плоскостта на нормотворчес-
твото, едно подобно действие във всички случаи
съставлява изменение или допълнение на дейс-
тващ нормативен акт.