Държавен вестник, бр. 17, 2023 г., стр. 11

БРОЙ  17	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  11  
съдилищата изобщо контрола за законност 
по отношение на актовете и действията на 
администрацията, очевидно от конституци-
онната уредба не може да се изведе аргумент 
за изключителна компетентност в която и да 
е област на правораздаването (и в частност 
на административното правораздаване) на 
съдилища, установени не в Конституцията, 
а в закон, чието приемане и съдържание е 
предоставено на преценката на законодателя. 
Единствената категория административни ак-
тове, по отношение на които Основният закон 
определя задължителна компетентност на оп-
ределен правораздавателен орган при тяхното 
съдебно обжалване, са посочените в чл. 125, 
ал. 2 от Конституцията, като според даденото 
задължително тълкуване на разпоредбата с 
Тълкувателно решение № 8 от 23.04.2018 г. 
по к.д. № 13/2017 г. Върховният администра-
тивен съд е задължен да се произнася като 
първа инстанция по спорове за законността 
на административните актове, издадени от 
Министерския съвет и от министрите при 
упражняване на конституционно възложените 
им функции и правомощия по ръководството 
и осъществяването на държавното управление. 
В същото решение изрично е разяснено, че 
„извън задължителния обхват на тълкуваната 
конституционна норма [бел. – чл. 125, ал. 2 
от Конституцията], който включва актовете, 
издавани при упражняване на конституционно 
установени властови правомощия, законода-
телят има правото да определя друга подсъд-
ност за възникнали правни спорове“. В този 
смисъл ВАС представлява специализиран съд 
с конституционно установена задължителна 
инстанционна компетентност. Специализира-
на е и надзорната му функция – ако според 
чл. 124 от Конституцията ВКС осъществява 
надзор за точното и еднакво прилагане на 
законите от „всички съдилища“, разпоредбата 
на чл. 125, ал. 1 от Конституцията предвижда 
съответна компетентност на ВАС само за „за-
коните в административното правораздаване“. 
Съдът намира за необходимо да отбележи, че 
несъвместимо с разума на Основния закон би 
било да се приеме, че прогласявайки прин-
ципа на правовата държава и свързания с 
него принцип на разделение на властите като 
фундамент на конституционния правен ред, 
конституционният законодател предвижда или 
допуска създаване на държавни структури, 
обхватът на чиято компетентност да пораж-
да риск от нарушаване на кохерентността на 
правната система като основополагащ признак 
за върховенството на правото в правовата 
държава. Такъв риск може да възникне при 
изграждане на специализирани правораздава-
телни структури и същият естествено би бил 
задълбочен при прогресиращо разширяване 
на тяхната компетентност, а пълноценната 
защита на конституционните права на граж-
даните и осигуряването на конституционния 
правопорядък изискват правораздаването да 
се осъществява при съгласуваност, единство 
и взаимодействие на правилата за поведение 
в различните области на правното регулиране 
въз основа на общите принципи на правото, 
като тази необходимост от най-висш порядък 
не може да бъде измествана от съображения 
единствено за специализация и експертност 
в дадена област.
Като се има предвид изложеното, Кон-
ституционният съд приема, че от Основния 
закон не произтича изискване всички спорове 
за законността на актовете и действията на 
административните органи да бъдат възлагани 
на създадените по силата на чл. 119, ал. 2 от 
Конституцията специализирани администра-
тивни съдилища. 
Съдът обръща внимание, че принципът 
на правовата държава изисква условията и 
редът, при които гражданите упражняват 
конституционното си право на защита срещу 
незаконните актове и действия на администра-
цията, да бъдат уредени от законодателя по 
начин, който да гарантира последователност 
и предвидимост на уредбата. В практиката 
си Конституционният съд многократно е 
имал възможност да подчертае, че правната 
сигурност и стабилност са характеристики 
на правовата държава, която изисква трайно 
и последователно законодателно регулиране 
на обществените отношения (Решение № 1 от 
27.01.2005 г. по к.д. № 8/2004 г., Решение № 7 
от 16.06.2005 г. по к.д. № 1/2005 г., Решение 
№ 3 от 8.07.2008 г. по к.д. № 3/2008 г., Реше-
ние № 3 от 23.02.2017 г. по к.д. № 11/2016 г. 
и др.). В Решение № 10 от 13.09.2012 г. по к.д. 
№ 15/2011 г. съдът е посочил, че „предвиди-
мостта на правното регулиране е признак на 
правната сигурност, а оттук – и на самата 
правова държава“.
Във връзка с това следва да се има предвид, 
че според утвърдената практика на съда всяко 
установявано от законодателя изключение от 
съдържащото се в закона общо правило трябва 
да се основава на „сериозни и основателни 
причини“ (Решение № 18 от 14.11.1997 г. по к.д. 
№ 12/1997 г., Решение № 3 от 6.04.2014 г. по 
к.д. № 10/2013 г.), като изключението следва да 
е ясно и точно формулирано и основаващо се 
на ясен и точен критерий, който да обуслови 
нуждата от изключението (Решение № 12 от 
28.11.2013 г. по к.д. № 9/2013 г.). Същевременно 
принципът на правовата държава не позво-
лява тези изключения да се извършват чрез 
„внезапни, неочаквани и непропорционални 
на конституционните стандарти законодателни 
промени“ (Решение № 8 от 27.06.2017 г. по к.д. 
№ 1/2017 г.). Както е прието в Решение № 3 
от 6.03.2014 г. по к.д. № 10/2013 г., „принципно 
положение, съобразено с чл. 4, ал. 1 от Кон-
ституцията, е, че всяко изключение, което 
законодателният орган установява, следва да 
се тълкува и прилага ограничително, т.е. из-