Държавен вестник, бр. 32, 2016 г., стр. 17

БРОЙ  32	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  17  
ствие именно като на съдия създава възмож-
ност това задължение да бъде възприемано и 
прилагано с произволно съдържание.
Поради това възможността, предвидена в 
чл. 29, ал. 2 и 3 и чл. 30, ал. 1 ЗА, да се из-
върши проверка за неоказване на уважение 
или съдействие на адвокат не въобще, а за 
специфично уважение и съдействие, дължимо 
само на съдиите, представлява проверка за 
изпълнение на неопределимо по своето съ-
държание задължение. Подобна проверка е 
несъвместима с принципа на правовата дър-
жава, ако води до търсене на дисциплинарна 
отговорност, поради което разпоредбите на 
чл. 29, ал. 2 и 3 и чл. 30, ал. 1 ЗА противоречат 
на чл. 4, ал. 1 от Конституцията.
Поради връзката между оспорените раз-
поредби и обстоятелството, че без ал. 2 и 3 
оспорената ал. 4 на чл. 29 ЗА губи смисъла 
си, тя също следва да бъде обявена за про-
тивоконституционна.
Процедурата, развита в чл. 29, ал. 2 и 3 
и чл. 30, ал. 1 ЗА, разкрива допълнителни 
белези за противоконституционност, когато 
се отнася до магистрати. 
Възможността да бъде търсена дисципли-
нарна отговорност от един магистрат трябва 
да бъде уредена по начин, който да осигурява 
неговата независимост – институционална 
и лична. Това трябва да стане със закон, 
който да урежда ясно и изчерпателно както 
съставите на дисциплинарните нарушения, 
така и процедурата за търсене на дисципли-
нарна отговорност. Разпоредбата на чл. 133 
от Конституцията изисква условията и редът 
за осъществяването на отговорността на 
магистратите да се уреждат със закон. Еле-
мент от тази процедура е и възможността да 
бъде сезиран ВСС, който налага най-тежките 
наказания на магистрати. В случая този за-
кон е ЗСВ, който изисква предложението за 
дисциплинарно наказание да бъде правено 
единствено от органи на съдебната власт и от 
министъра на правосъдието, който е изрично 
овластен за това от Конституцията. 
Основателно Конституционният съд е 
посочил в РКС № 2 от 2008 г. по к.д. № 1 от 
2008 г., че „зависимостта на дейността им (на 
магистратите) от разрешение или преценка на 
други органи и длъжностни лица е нарушение 
на категоричния конституционен императив, 
съдържащ се в разпоредбата на чл. 117, ал. 2“. 
На значението на личната независимост на 
магистратите и на необходимостта контролът 
върху тяхната дейност да се осъществява по 
такъв начин, че да осигури тази независимост, 
е акцентирано и в РКС № 3 от 2015 по к.д. 
№ 13 от 2014 г. Няма как да бъде осигурена 
личната независимост на един магистрат, ако 
съществува възможност той да бъде проверя-
ван от представители на адвокатурата, и то 
за неясни по своето конкретно съдържание 
нарушения. 
Разпоредбата на чл. 29, ал. 2 ЗА овластява 
адвокатския съвет да провери претендирано-
то нарушение съвместно с представител на 
ръководството на съответния орган на съдеб-
ната власт. В отсъствието на такъв съветът 
извършва проверката единствено чрез свой 
представител. Трудно може да се поддържа, 
че тази проверка има функцията да бъде 
своеобразен „филтър“ срещу неоснователни 
оплаквания – нищо не пречи на адвоката, 
който намира правата си за засегнати, да 
потърси защита и самостоятелно – чл. 30, 
ал. 2 ЗА. Не може еднозначно да се твърди 
и че тази функция на адвокатския съвет 
единствено изпълнява задължението му по 
чл. 89, т. 5 ЗА – да защитава професионалните 
права, честта и достойнството на адвокатите. 
Обстоятелството, че адвокатският съвет може 
служебно да защитава честта и достойнството 
на един адвокат, без адвокатът да го е поис-
кал, разширява твърде много възможностите 
на съвета да проверява магистрати, без да е 
налице легитимна цел, която да бъде постиг-
ната по този начин.
Обстоятелството, че така създаденият ор-
ган за проверка има неясен правен статут, но 
събира данни с правно значение, има право 
да изисква обяснения от лица, включително 
и от състава на съдебната власт, и фактът, че 
въз основа на доклада му адвокатският съвет 
може да прави предложения за дисципли-
нарни наказания на магистрати за засегнати 
права на негови членове, дори и без това да 
е поискано от засегнатия адвокат, водят до 
противоречие с гаранциите за независимост 
на съдебната власт, изисквани от чл. 117, ал. 2 
от Конституцията. 
Накрая, фактът, че ЗА създава възможност 
адвокатският съвет да прави предложение до 
ВСС за търсене на дисциплинарна отговор-
ност на магистрат, което задължително да 
бъде разгледано, и то въз основа на самосто-
ятелно извършена проверка, може да създаде 
зависимост на магистратите от органи на 
адвокатурата. Предложението на адвокатския 
съвет е резултат на уредена в закон процеду-
ра и не може да бъде приравнено по правни 
последици на лично подаден сигнал от онзи 
адвокат, който прецени, че правата му са 
били накърнени. Именно затова ЗА и ЗСВ 
използват думата „предложение“ с еднакво 
съдържание, когато става дума за дисципли-
нарна отговорност на магистрат.
Разширяването на кръга от лица, които 
могат да внасят предложения във ВСС за 
търсене на дисциплинарна отговорност, като 
в него се включат и адвокатските съвети, при 
това за нарушения на права на техни членове, 
създава предпоставки за недопустим натиск