Държавен вестник, бр. 79, 2022 г., стр. 12

СТР.  12	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  79
установен императив за неговото полагане. 
Присъщо на субективните права, в това число 
и на правото на труд, е, че при тях модалността 
на правилото за поведение няма обвързващ 
характер. Както всяко субективно право, така 
и правото на труд предполага възможността 
да не бъде упражнено, оставяйки преценката 
на своя титуляр, без от това за него да могат 
да настъпят неблагоприятни (санкционни, 
наказателноправни) последици в правния 
му статус. 
Качеството на основното право на труд 
като субективно право е несъвместимо със 
заставянето на неговия носител да полага 
общественополезен труд чрез заплаха от 
наказателна репресия. В този смисъл нака-
зателното преследване по реда на чл. 329, 
ал. 1 НК на неупражняването на основното 
право на труд по своя интензитет надхвърля 
конституционно допустимото ограничаване на 
това право, поради което е конституционно 
нетърпимо. Мащабът на правните последи-
ци от прилагането на нормата на чл. 329, 
ал. 1 НК, съизмерими с посегателство върху 
същностното ядро на правото на труд, е не-
съвместим и с присъщото за всеки човешки 
индивид достойнство на личността като крайно 
основание за валидността на неотменимите 
основни права.
3. За наказателното право като ценностно 
ориентирано и като ultima ratio.
Публично значимите ценности могат да 
бъдат защитени в правовия ред и чрез опреде-
лянето на накърняващо ги деяние като прес-
тъпление. Наказателноправните разпоредби 
представляват оценки, заявяващи ценността на 
определени явления спрямо общия ценностен 
критерий по чл. 1 НК. Назовавайки онова, 
което обществото отхвърля, наказателните 
норми очертават извън него територията на 
консенсусните публично значими ценности.
Наказателноправните разпоредби не само 
оценяват определени деяния като ценностно 
нежелани, а и оценяват в сравнителен план 
тежестта им, свързвайки всяко нарушение с 
определена санкция. Наказателната репресия 
е най-тежката санкция, която държавата може 
да наложи като социално-етична оценка на 
конкретното поведение на отделния гражда-
нин и най-драстичната форма на формално 
законосъобразно ограничаване на неговите 
права. Поради това съобразно принципа на 
пропорционалност наказателноправната при-
нуда е крайно средство (ultima ratio) в инстру-
ментариума на законодателя и следва да се 
използва сдържано и предпазливо. Подходът 
да се криминализира всяко неправомерно 
поведение крие риск от недопустима намеса 
в живота и избора на хората. Безспорно е, че 
има сфери от живота, които в едно свободно 
общество трябва да са защитени от драстич-
ната намеса на наказателното право. Към 
наказателна репресия следва да се пристъпва 
само при незачитане на преобладаващата 
поддръжка в полза на определена публично 
значима ценност, т.е. когато определено пове-
дение е толкова социално неприемливо и не-
поносимо за организирания съвместен живот 
между хората, че неговото предотвратяване е 
особено належащо. В доктрината се поддър-
жа, че наказателната принуда като крайно 
средство за въздействие върху отрицателни 
обществени явления се прилага в минимал-
ната необходима мяра само към най-опасните 
от тях и е предназначена да защитава само 
най-значимите обществени ценности. 
Като всяка наказателноправна норма 
така и разпоредбата на чл. 329, ал. 1 НК 
към момента на създаването є съдържа со-
циално-етична негативна ценностна оценка 
относно инкриминираните с нея постъпки, 
която е подкрепена от държавната власт. С 
влизането в сила на Конституцията от 1991 г. 
обаче обществените отношения (обект на 
престъплението по чл. 329, ал. 1 НК), от които 
за гражданите произтича задължението да 
полагат общественополезен труд, вече не се 
ползват с конституционноправна релевант-
ност. Поради това и понастоящем ценности-
те, поставени под защитата на нормата на 
чл. 329, ал. 1 НК, не са от такъв порядък, 
че действащата Конституция да ги допуска 
като основание за навлизане в индивидуал-
ната сфера на гражданите със средствата на 
наказателната репресия. 
При действието на Конституцията от 
1991 г. нормата на чл. 329, ал. 1 НК, която е 
реминисценция на господстващата позиция на 
тоталитарната държава спрямо гражданите, 
не се вмества във възприетото от Основния 
закон положение за човека като най-висша 
ценност, обективирано в конституционния 
принцип за достойнство на личността (чл. 4, 
ал. 2). Демократичният конституционализъм 
се основава върху хуманистичната тради-
ция, за която човекът е цел, а не средство, 
като човешкото достойнство се възприема 
като summum bonum, откъдето произтича 
уважението към уникалността и неповтори-
мостта на човешката личност. Съобразно с 
това възприятие всеки човек в обществото 
разполага с морална автономия и социална 
стойност, както и с претенция за тяхното 
зачитане. Полагащото се уважение към дос-
тойнството на всеки изключва човек да бъде 
подложен на такова третиране от правото, 
което го деградира единствено до обект на 
държавна репресия посредством една зава-
рена от действащата Конституция норма 
на НК, жертваща правата и свободите на 
гражданите в защита на ценности, изгубили 
конституционноправна значимост.
4. Относно изискването за законоуста-
новеност на престъплението като изява на 
принципа на правовата държава в наказател-
ното право.