Държавен вестник, бр. 88, 2021 г., стр. 4

СТР.  4	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  88
за обявяване на защитени зони са в прило-
жение на законодателството на ЕС за околна 
среда и като такива законодателят е дал 
възможност да бъдат оспорени пред съда 
в рамките на процедурата по екологична 
оценка и АПК, както и че ограничението 
на начина на ползване на имота в тях не 
представлява непропорционална и нетърпима 
намеса в правото на собственост.“ В стано-
вището се подчертава, че „заповедите по 
чл. 12 на ЗБР се издават за обявяването на 
защитени зони от Европейската екологична 
мрежа Натура 2000 (чл. 3, ал. 1, т. 1 на ЗБР). 
Тяхното създаване е част от прилагането на 
Директива 92/43/ЕИО на Съвета за опазване 
на естествените местообитания и на дивата 
флора и фауна и Директива 2009/147/ЕО 
на Европейския парламент и на Съвета от 
30 ноември 2009 г. относно опазването на 
дивите птици (чл. 6 на ЗБР).“
В становището на ВВФ България се под-
държа, че по отношение „целеопределянето 
със заповедите за обявяване на защитените 
зони по Директива 92/43/ЕИО, забраната по 
чл. 12, ал. 7 от ЗБР се явява несъразмерно 
ограничение на правото на българските граж-
дани на защита по чл. 56 от Конституцията 
и правото на гражданите и юридическите 
лица на съдебна защита по чл. 120, ал. 2 
от Конституцията.“ ВВФ България приема, 
че „при допустимост на съдебния контрол 
за законосъобразност на заповедите за обя-
вяване на защитените зони по Директива 
2009/147/ЕО и на Директива 92/43/ЕИО, от 
една страна, се гарантира в по-силна сте-
пен защитата на първостепенен държавен 
и обществен интерес, както и защитата на 
второто най-висше конституционно право на 
гражданите по чл. 55 от Конституцията, а от 
друга страна, се създават по-силни гаранции 
срещу евентуална злоупотреба с други права 
на гражданите и права и законни интереси 
на юридическите лица.“
Националната асоциация „Българско 
Черноморие“ приема, че искането е основа-
телно. Подчертава, че „съдебният контрол 
върху актовете на изпълнителната власт е 
особено важна проекция на принципа за 
разделението на властите, носеща конструк-
ция в системата от гаранции за правовата и 
демократична държава.“
Според проф. д.ю.н. Георги Пенчев иска-
нето трябва да бъде уважено. Той счита, че 
„въвежданите със заповедите за обявяване 
на защитени зони ограничения и забрани в 
правото на ползване като елемент на правото 
на собственост върху частните недвижими 
имоти, намиращи се в защитените зони, 
трябва да бъдат обусловени от защита на 
обществен интерес, но с оглед на принципа 
на пропорционалност (съразмерност).“ По-
сочва, че необжалваемостта на заповедите 
по чл. 12, ал. 7 ЗБР пред ВАС прегражда 
възможността на съда да преценява това 
обстоятелство и приема, че чрез „тяхното 
оспорване пред съд може да се намери така 
необходимият баланс между обществените 
екологични интереси и частните интереси 
на собствениците на недвижими имоти, 
намиращи се в тях.“
Проф. Дарина Зиновиева поставя акцент, 
в предоставеното правно мнение, върху 
конституционните ограничения на зако-
нодателя при изключване на определени 
административни актове от „общата клауза 
за обжалваемост“, установена в чл. 120, 
ал. 1 от Конституцията, и подчертава, че 
„трябва да се „оразмерят“ целите, които се 
постигат с издадения административен акт, 
от една страна, с правата на лицата, които 
се засягат, от друга страна, така, че да не се 
нарушават основни конституционни права и 
свободи“. Според проф. Д. Зиновиева разпо-
редбата на чл. 12, ал. 7 ЗБР не е съобразена 
с тези изисквания и привежда доводи чрез 
позоваване на практика на Конституционния 
съд. Посочва (като цитира Решение № 2 от 
2020 г.), че когато една законодателна разпо-
редба засяга основно конституционно право 
на гражданите – правото на собственост – и 
не е гарантирана възможността за защитата 
му от страна на гражданина чрез съдебно 
обжалване, конституционната юрисдикция 
в своята практика приема такава разпоред-
ба да е в противоречие с чл. 120, ал. 2 от 
Конституцията.
В своето правно мнение доц. д-р Злати-
мир Орсов намира искането за основателно. 
Според него „границите на свободата на 
Народното събрание да забрани със закон 
оспорването пред съд на законосъобразността 
(не и на валидността) на конкретни видове 
административни актове е определена с Ре-
шение № 14 от 2014 г. на Конституционния 
съд. Излизането извън тези граници прави 
закона противоречащ на чл. 120, ал. 2 от 
Конституцията и поради това – невалиден.“ 
Поддържа, че оспорената в искането разпо-
редба на чл. 12, ал. 7 ЗБР е противоконсти-
туционна, тъй като „забранява да се провери 
съответствието на заповедта на министъра 
на ОСВ с конституционните разпоредби на 
правото на собственост и на принципа за 
пропорционалност“.
Конституционният съд, като обсъди до-
водите и съображенията на вносителя за 
твърдяната противоконституционност на 
чл. 12, ал. 7 ЗБР, предоставените по делото 
становища и правни мнения, като проучи 
подготвителните документи по приемането 
на ЗБР; като отчита, че ЗБР е приет, за да 
транспонира директиви на Европейския 
съюз (ЕС) в областта на околната среда и 
биоразнообразието, в частност – Директива 
92/43/ЕИО на Съвета за опазване на естест-
вените местообитания и на дивата флора и 
фауна (по-нататък Директива 92/43/ЕИО или 
Директива за местообитанията/хабитатите)