Държавен вестник, бр. 107, 2002 г., стр. 56

С Т Р .  56
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  107
не на лице, което е български гражданин, от
чужденец по чл. 136, ал. 1 СК. Като подзаконов
нормативен акт наредбата е издадена по прила-
гане разпоредбите на глава шеста от Семейния
кодекс при международното осиновяване и в
изпълнение на приетите от страната ни между-
народни договорни задължения по Конвенция-
та на ООН за правата на детето от 20.ХI.1989 г.,
ратифицирана с решение на Великото Народно
събрание от 11.IV.1991 г. и обнародвана в “Дър-
жавен вестник”, бр. 55 от 1991 г., в сила за Репуб-
лика България от 3.VII.1991 г.
Съгласно т. 1 на чл. 3 от конвенцията вис-
шите интереси на детето са “...първостепенно
съображение във всички действия, отнасящи
се до децата, независимо дали са предприети
от обществени или частни институции за со-
циално подпомагане, от съдилищата, адми-
нистративните или законодателните органи”.
Като се ръководят от тези интереси, държа-
вите—страни по конвенцията, признават в
чл. 21, буква “б”, че осиновяването в чужбина
е алтернативно средство за грижа за детето,
ако то не може да бъде дадено в семейство за
отглеждане или осиновяване, или не може по
никакъв подходящ начин да се полагат грижи
за него в страната, от която произхожда. В
чл. 1, ал. 2 от наредбата е посочено, че в про-
цедурата по осиновяването се съблюдават и
изискванията, залегнали в чл. 21 от Конвен-
цията на ООН за правата на детето. Принци-
пите, установени с Конвенцията за защита
правата на детето и Декларацията на ООН за
социалните и правните принципи относно бла-
госъстоянието на децата, и особено във връз-
ка с настаняването за отглеждане и осиновя-
ване в национален и международен план (Ре-
золюция 41/85 от 13.ХII.1986 г.) са доразвити
в Конвенцията за защита на децата и сътруд-
ничество в областта на международното оси-
новяване от 29.V.1993 г., подписана от Репуб-
лика България на 27.II.2001 г., ратифицира-
на и обнародвана в “Държавен вестник”,
бр. 78 от 2002 г. По силата на чл. 5, ал. 4 от
Конституцията разглежданите международ-
ни договори са част от вътрешното право на
страната и имат предимство пред тези норми
на националното законодателство, които им
противоречат.
С нормите на чл. 5, ал. 1, т. 3 и ал. 2 във връз-
ка с чл. 4, ал. 2 от Наредба № 17 от 1992 г. на
министъра на правосъдието се осигурява прак-
тическото прилагане на принципа на алтерна-
тивната мярка при осиновяване на деца над 3-
годишна възраст, оставени за отглеждане в
обществени заведения от системата на Минис-
терството на образованието и науката и на
Министерството на труда и социалната поли-
тика. Смисълът на поставеното с чл. 5, ал. 1,
т. 3 от наредбата изискване за представяне на
писмени декларации от най-малко три българ-
ски семейства с регистрирани молби в общес-
твеното заведение, съдържащи отказ за оси-
новяване на конкретното дете, се състои в не-
обходимостта да бъдат изчерпани всички въз-
можности за отглеждане или осиновяване на
детето в България. Съгласно ал. 2 на чл. 5 та-
кива документи не се изискват, когато детето
не е поискано за осиновяване в продължение
на една година преди регистриране на молбата
от осиновяващия чужденец, което обстоятел-
ство се удостоверява от управителя на обще-
ственото заведение.
Неоснователно е твърдението на жалбопо-
дателя за незаконосъобразност на чл. 5, ал. 1,
т. 3 и ал. 2 във връзка с чл. 4, ал. 2 от Наредба
№ 17 от 1992 г. на министъра на правосъдие-
то, тъй като установеното с тях изискване
забавя с една година осиновяването на децата
над 3-годишна възраст от чужденци, с което
се намаляват шансовете за осиновяването им
и възможността да растат в семейна среда.
Колкото и да е сериозен изтъкнатият довод,
той не може да се противопостави на висшите
интереси на детето да расте и живее в родина-
та си и на грижата на държавата и общество-
то за създаване условия на български семейс-
тва да осиновяват и отглеждат българските
деца, както и на други подходящи начини за
полагане на грижи за децата в страната, от
която произхождат. Въведеното с обжалвани-
те разпоредби изискване не противоречи на
принципите, установени с чл. 14 КРБ, чл. 3 и
21 от Конвенцията за правата на детето, чл. 59,
ал. 2 и чл. 136, ал. 1 СК, чл. 4 от Закона за
закрила на детето и на Конвенцията за защи-
та на децата и на сътрудничество в областта
на международното осиновяване. Целта на
предвидената с наредбата административна
процедура е да гарантира, че съгласието за
осиновяване на българско дете от чужденец е
взето, след като по безспорен и изчерпателен
начин е установено от компетентния орган,
че детето не може да бъде дадено в българско
семейство за отглеждане или осиновяване и
за него не могат да се полагат грижи в страна-
та и осиновяването му в чужбина е единстве-
ната алтернатива то да расте в семейна среда
и да бъдат защитени неговите права и интере-
си в страната на осиновителите.
Въз основа на изложеното решаващият със-
тав приема, че жалбата срещу чл. 5, ал. 1, т. 3
и ал. 2 във връзка с чл. 4, ал. 2 от Наредба
№ 17 от 1992 г. на министъра на правосъдието
е неоснователна и в тази є част следва да се
отхвърли.
Относно изтъкнатите от жалбоподателя
доводи за противоречие на чл. 9, ал. 1 от същата
наредба с чл. 50, 51, 52 и 53 СК и за несъответ-
ствие с целта на закона съдът намира в тази
част жалбата за основателна.
С разпоредбата на чл. 9, ал. 1 от Наредба № 17
от 1992 г. на министъра на правосъдието се
въвежда забрана за даване съгласие за осиновя-
ване, когато в семейството на осиновяващия има
осиновено дете или техни рождени деца.