Държавен вестник, бр. 79, 2022 г., стр. 5

БРОЙ  79	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  5  
Висшият адвокатски съвет (ВАдС) заема 
становище за противоконституционност на 
чл. 329, ал. 1 НК поради несъвместимост с 
чл. 48, ал. 4 във връзка с чл. 4 и Преамбюла на 
Конституцията и за противоконституционност 
на чл. 329, ал. 2 НК поради несъвместимост с 
чл. 32, ал. 1 във връзка с чл. 4 и Преамбюла на 
Конституцията. Според ВАдС ал. 1 на чл. 329 
НК нарушава забраната за принудителен 
труд по чл. 48, ал. 4 от Конституцията, тъй 
като тази норма заставя (принуждава) всяко 
пълнолетно трудоспособно лице независимо 
от обстоятелствата трайно да се занимава 
с общественополезен труд под заплахата от 
наказателна отговорност. Застъпва се тезата, 
че в тази разпоредба не се разграничават 
хипотези, в които това задължение попада в 
изключенията от забраната за принудителен 
труд, когато наказателната отговорност по 
принцип би била допустима, от останалите 
случаи, които попадат в обхвата на общата 
забрана по чл. 48, ал. 4 от Конституцията. 
В становището на основание практиката на 
съда по к. д. № 13/2015 г. се поддържа, че в 
действащата редакция оспорената разпоредба 
е неясна, двусмислена, неразбираема, непре-
цизна, създава предпоставки за съмнения и 
несигурност в правоприлагането. 
Основавайки се на принципа на правовата 
държава, ВАдС поставя под въпрос консти-
туционността и на кумулативно визирания 
признак в ал. 1 на чл. 329 НК – получаване 
на доходи по „неморален начин“, и посочва, 
че общоприетото разбиране за морално и не-
морално е динамично, постоянно се променя 
с развитието на обществените отношения и 
това положение е несъвместимо с принципа на 
законност като елемент на правовата държава, 
създава обективни условия за несигурност и 
противоречия в правоприлагането. 
По отношение на ал. 2 на чл. 329 НК ВАдС 
приема, че чрез този състав на престъпление се 
засяга личният живот на гражданина, обявен 
за неприкосновен с чл. 32, ал. 1 от Основния 
закон. Аргументи се черпят от Решение на 
Европейския съд по правата на човека (ЕСПЧ) 
по делото Lacatus c. Suisse (requête № 14065/15) 
от 19.01.2021 г. (Lаcatus срещу Швейцария), в 
което се третира инкриминирането на проси-
ята като ограничение на правото на зачитане 
на личния живот на индивида по чл. 8, § 1 от 
Конвенцията за защита на правата на човека 
и основните свободи (ратифицирана със за-
кон – ДВ, бр. 66 от 1992 г.) (обн., ДВ, бр. 80 
от 1992 г., в сила за България от 7.09.1992 г.) 
(Конвенцията). В становището се сочи, че в 
сегашната редакция на оспорената норма под 
ударите на наказателната репресия се оказват 
лица, които, без да проявяват агресия към 
другите граждани, извършват инкриминира-
ното деяние в състояние на крайна бедност, 
след като наистина не могат по друг начин 
да си осигурят средствата, необходими за 
поддържане на техния живот, както и живо-
та на техните близки, които се нуждаят от 
издръжка. За тях наказателното преследване 
е несъразмерно по отношение постигането на 
легитимна цел да се осигурят сигурността и 
спокойствието на обществото. Акцент е поста-
вен и върху непоследователния и противоречив 
подход на законодателя и несъвместимостта с 
материалната справедливост, тъй като едни и 
същи лица се третират от закона едновременно 
като възможни субекти на престъплението 
„системно занимаване с просия“ по чл. 329, 
ал. 2 НК, а от друга страна – като жертви на 
трафик на хора по чл. 159а, ал. 1 НК. Липсата 
на диференциация в действащата разпоредба 
на чл. 329, ал. 2 НК според ВАдС обуславя 
заключение за нарушение на чл. 32, ал. 1 във 
връзка с чл. 4 и Преамбюла на Конституцията.
Асоциацията на прокурорите в България 
подкрепя тезата на вносителя на искането, като 
прави подробен анализ на конституционната 
уредба към момента на приемане на чл. 329 НК 
и излага разбирането, че тези деяния – прос-
титуцията и просията, разкриващи белези на 
престъпления против реда и общественото 
спокойствие, са били свързани с половата 
разхайтеност, разврат, невъздържаност и без-
делие, засягащи към онзи момент сериозно 
етичните норми на поведение, повлияни от 
стари и неотносими към момента разбирания, 
тълкувания и обществено-икономически отно-
шения в България. Изложени са съображения 
за противоречие на атакуваните разпоредби с 
чл. 4, ал. 1 и чл. 48, ал. 1 от Конституцията.
Българският хелзинкски комитет (БХК) 
посочва в своето становище, че подкрепя 
искането на главния прокурор за обявяване 
противоконституционността на оспорените 
разпоредби, но на частично различни основа-
ния. Застъпено е разбирането, че чл. 329, ал. 1 
НК е приет при условията на тоталитарния 
режим и цели да насърчи заниманието с „об-
щественополезен труд“, както и да ограничи 
получаването на „нетрудови доходи“ чрез 
криминализирането на някои от начините, 
по които става това. В становището е налице 
позоваване на неяснотата относно получава-
не на доходи по „непозволен“ и „неморален“ 
начин и обхвата на понятието „общественопо-
лезен труд“ още към момента на приемане на 
разпоредбата и на още по-голямата неяснота 
в днешно време при променена обществено-
политическа ситуация, при разнообразието на 
източници на доходи на българските гражда-
ни, както и на моралните ценности и норми, 
които различните социални групи споделят. 
Българският хелзинкски комитет под-
държа, че чл. 329, ал. 1 НК не отговаря на 
изискването за правна сигурност, което е 
тясно свързано с изискването за защита от 
произвол, доколкото неясната правна норма 
представлява широко поле за недобросъвест-
ност в правоприлагането. Изискването за