Държавен вестник, бр. 66, 2003 г., стр. 16

С Т Р .  16
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  66
ви начало на изпълнението на Концепцията
за финансова децентрализация” и че със За-
кона за държавния бюджет на Република
България за 2003 г. е въведен нов механизъм
за финансово подпомагане на общините от
страна на държавата, като “... са създадени
условия за компенсиране на недостига на сред-
ства в общинските бюджети”.
Конституционният съд приема, че искането
е неоснователно. Не съществуват конституци-
онни забрани, които да ограничават законода-
теля в избора на механизмите за осъществява-
не на социалната функция на държавата. Изис-
кването на чл. 60, ал. 1 от Конституцията за
съобразяване на определяните данъци и такси
с доходите и имуществото на гражданите след-
ва да се тълкува и прилага с оглед на специфи-
ката на различните институти. От тази гледна
точка основна функция на местните такси бе-
зусловно е заплащане на разходите (материал-
но-технически и административни) по предос-
тавянето на услугата. По силата на икономи-
ческата, финансовата и правната логика ръко-
воден принцип тук може да бъде единствено
принципът на пълното възстановяване на раз-
ходите. В противен случай рано или късно ико-
номическият, финансовият ресурс за извърш-
ване на услугите се изчерпва и общините не
могат да осъществяват своята дейност.
Конституционният съд подчертава, че така
посоченият принцип не изключва социалната
функция на държавата. Последната обаче вли-
за в действие само за тези случаи и категории
граждани, при които е налице невъзможност
или значително затруднение да възстановят
пълните разходи за получената услуга. Соци-
алната функция на държавата се осъществява
чрез преразпределение на тежестта за напра-
вените разходи. Конституцията не ограничава
законодателя в избора на икономическите и
правните механизми с оглед на оптималното
реализиране на социалната функция на дър-
жавата, съчетана с удовлетворяването на дру-
ги конституционни изисквания, например раз-
виване на местното самоуправление и финан-
совата децентрализация.
Съдът установява, че в своето системно един-
ство общата уредба на чл. 8 ЗМДТ, Закона за
закрила на детето, Закона за социалното под-
помагане и предвиденият механизъм в Закона
за държавния бюджет създават механизъм за
подпомагане на различни категории нуждаещи
се лица. Доколко кръгът на защитените субек-
ти и видът и размерът на оказваната помощ са
достатъчни, е въпрос на съотношение между
потребностите на подпомаганите лица и въз-
можностите на държавата, преценяването на
които е извън компетентността на съда.
По § 23 и § 24, т. 2 ЗИДЗМДТ
С оспорената разпоредба на § 23 ЗИДЗМДТ
се отменят чл. 82 и 83 ЗМДТ, с които се осво-
бождаваха от заплащане на такса или се опре-
деляше намалена такса за детски ясли и детски
градини на лица с неравностойно социално
положение (деца на родители инвалиди, деца с
неизвестни родители, сираци и пр.). С разпо-
редбата на § 24, т. 2 ЗИДЗМДТ се отменят съ-
ответните на отменените чл. 82 и 83 ЗМДТ при
ползването на детски почивни лагери.
Според подателите на искането тази отмя-
на нарушава “принципа, че Република Бълга-
рия е социална държава и гарантира реалния
достъп на лица в неравностойно положение”
до ползване на детски ясли и градини, съот-
ветно на детски лагери, а така също и за реди-
ца хипотези “пряко противоречи на чл. 47, ал. 4
от Конституцията”. По-нататък в искането се
поддържа, че всички направени промени (сле-
дователно и тези с § 23 и § 24, т. 2 ЗИДЗМДТ)
противоречат на чл. 14 и чл. 47, ал. 1 и 4 от
Конституцията.
В становището на Народното събрание се
възразява срещу искането, като се поддържа,
че “с разпоредбите на чл. 8, ал. 3 и 6 се конкре-
тизира механизмът за осъществяване особена-
та закрила от страна на обществото чрез дейс-
твията и решенията на избраните именно от
това общество негови представителни органи—
общинските съвети”.
Според становището на Министерския съ-
вет “отменителната уредба в оспорваните раз-
поредби е отговор на конституционната необ-
ходимост за конституционосъобразно разпре-
деление на компетентност и отговорност меж-
ду централни и местни органи”. С аргументи от
практика на Конституционния съд се подкрепя
разбирането, че общините наред с държавата
са конституционно задължени да осигуряват
социалното подпомагане на нуждаещите се.
В становищата на министъра на труда и
социалната политика, министъра на финан-
сите и Държавната агенция за закрила на де-
тето също се отхвърля основателността на пре-
дявеното искане.
Искането е неоснователно и според стано-
вището на Националното сдружение на общи-
ните в Република България. Подчертава се раз-
бирането, че “изпълнението на конституцион-
ното задължение на държавата, произтичащо
от чл. 14, чл. 47, ал. 1 и 4 и чл. 51, ал. 3 КРБ, не
може да се търси в нормите на ЗМДТ. Пряко
произтичащи от нормите на визираните конс-
титуционни разпоредби са нормативните акто-
ве, регулиращи обществените отношения, свър-
зани със социалната функция на държавата и
осъществяваните от публичноправните субек-
ти социални дейности. Такива законодателни
актове са Законът за социалното подпомагане,
Законът за закрила на детето, Законът за защи-
та, рехабилитация и социална интеграция на
инвалидите и други”.
Конституционният съд приема, че искането
е неоснователно. Прогласяването в преамбюла
на Конституцията на решимостта да се създаде
“социална държава”, както и установяването на
общото конституционно задължение в чл. 14 от