Държавен вестник, бр. 82, 2016 г., стр. 3

БРОЙ  82	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  3  
в тези две разпоредби не позволява Консти-
туционният съд да се произнесе в рамките 
на така направеното искане. В допълнение 
към това съдът отбелязва, че предметът на 
делото е цялата разпоредба на чл. 230 ЗСВ. 
Отделните алинеи са във връзка една с дру-
га, поради което разкъсването им би довело 
до това Конституционният съд на практика 
да се самосезира само за чл. 230, ал. 4 ЗСВ.
Прекратяването на делото по посочените 
съображения не ограничава възможността 
чл. 230 ЗСВ с промененото му съдържание 
или отделни негови алинеи да бъдат повторно 
подложени на контрол за конституционосъо-
бразност, ако някой от субектите по чл. 150 
от Конституцията направи искане за това.
Предвид изложеното Конституционният съд
О П Р Е Д Е Л И :
Отклонява искането на тричленен състав на 
ВАС за обявяване на противоконституционност 
на чл. 230, ал. 1 от Закона за съдебната власт 
и искането на Пленума на ВКС за обявяване 
на противоконституционност на чл. 230, ал. 2, 
3 и 4 от Закона за съдебната власт.
Прекратява производството по к.д. № 4 
от 2016 г.
Връща искането на тричленен състав на 
ВАС заедно с адм. дело № 2106/2016 г.
Определението е подписано с особено мне-
ние от съдиите Борис Велчев, Стефка Стоева 
и Георги Ангелов.
Председател: 
Борис Велчев
ОСОБЕНО МНЕНИЕ
по конституционно дело № 4 от 2016 г. 
на съдиите Борис Велчев, Стефка Стоева и 
Георги Ангелов
Не споделяме позицията на мнозинството 
в частта му за прекратяване на конституцион-
ното дело по отношение на чл. 230, ал. 4 ЗСВ.
Ние намираме, че производството по от-
ношение на чл. 230, ал. 4 ЗСВ следваше да 
продължи и искането да бъде разгледано по 
същество. Наистина в искането на Върховния 
касационен съд (ВКС) разпоредбата е оспо-
рена за противоречие с чл. 4 от Конституци-
ята не самостоятелно, а „във връзка“ с вече 
променените разпоредби на чл. 230, ал. 1 и 2 
ЗСВ. Същевременно аргументите, с които се 
обосновава нейната противоконстуционност, 
в голямата си част нямат връзка с измене-
нията в първите две алинеи на чл. 230 ЗСВ, 
въведени с § 7 ЗИДЗСВ (ДВ, бр. 62 от 2016 г.). 
Мотивите в искането продължават да бъдат 
актуални независимо от настъпилите изме-
нения в останалата част от разпоредбата на 
чл. 230 ЗСВ и произнасянето на съда по тях 
е оправдано и дължимо.
Всички алинеи на чл. 230 ЗСВ имат връзка 
една с друга, което поначало е правилото за 
съдържанието на всяка разпоредба с повече 
от една алинея. Това непременно би наложило 
ал. 4 на чл. 230 ЗСВ да бъде разгледана във 
връзката є с останалите алинеи при частичното 
є оспорване и без това да е изрично указано 
в искането на вносителите. Систематическото 
тълкуване изключва всеки друг подход и той 
е независим от измененията в съдържанието 
на оспорените разпоредби. Впрочем, същото 
би се случило и ако конституционността на 
чл. 230, ал. 4 ЗСВ или на която и да е друга 
разпоредба беше оспорена самостоятелно в 
отделно производство.
Според нас Конституционният съд няма ос-
нование да откаже разглеждането на оспорена 
разпоредба от закон само защото тя би била 
тълкувана в контекста на други разпоредби, 
по отношение на които производството е било 
прекратено.
Налице е валидно направено искане пред 
Конституционния съд от оправомощен субект 
по чл. 150, ал. 1 от Конституцията за оспор-
ване на част от законова разпоредба. Тя не е 
отменена или изменена от Народното събрание 
и вносителят на искането не го е оттеглил 
в тази му част. При наличието на тези две 
предпоставки Конституционният съд дължи 
произнасяне по същество по искането в частта 
относно чл. 230, ал. 4 ЗСВ и няма законово 
основание в тази част то да бъде отклонено 
и производството по делото – прекратено.
Не споделяме становището в определени-
ето, че Конституционният съд на практика 
ще се самосезира само за чл. 230, ал. 4 ЗСВ. 
Съдът изначално е сезиран още с искането 
на вносителя по въпроса за конституционо-
съобразността на тази алинея и няма самосе-
зиране. Това е така, още повече че съгласно 
чл. 22, ал. 1 ЗКС съдът се произнася само 
по направеното искане и не е ограничен 
с посоченото основание за несъответствие 
с Конституцията. Доводи за десезиране на 
Конституционния съд, свързани с негова 
субективна преценка за тясната връзка на 
оспорената разпоредба с други разпоредби, 
не почиват на Конституцията.
От съществена важност са и последиците от 
прекратяването на делото в частта по чл. 230, 
ал. 4 ЗСВ, тъй като обратно на приетото в 
определението те са уредени в чл. 21, ал. 6 
ЗКС и чл. 35, ал. 2 ПОДКС. В този случай 
прекратяването на производството и по от-
ношение на чл. 230, ал. 4 ЗСВ е абсолютна 
процесуална пречка за повторно разглеждане 
на ново искане за противоконституционност 
на тази разпоредба.
Конституционни съдии:
Борис Велчев
Стефка Стоева
Георги Ангелов
8302