Държавен вестник, бр. 46, 2004 г., стр. 46

С Т Р .  46
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  46
ме на ръководния и изпълнителския персо-
нал, зает с осигуряване на превозите на път-
ници и товари в железопътния транспорт, из-
дадена от министъра на транспорта и съоб-
щенията (обн., ДВ, бр. 4 от 2002 г., в сила от
1.I.2002 г.). Жалбоподателят иска от съда да
бъдат отменени като незаконосъобразни от-
делни разпоредби от наредбата, а именно:
чл. 9, ал. 2, т. 1, 2 и т. 4, изречение първо, чл. 13,
ал. 1, изречение второ, чл. 14 и чл. 17, ал. 6.
В жалбата са изложени доводи, обосновава-
щи искането за отмяна на посочените разпо-
редби от наредбата. По отношение на чл. 9,
ал. 2, т. 1 от наредбата се твърди, че противо-
речи на Наредба № 2 от 1994 г., издадена на
основание чл. 139, ал. 5 от Кодекса на труда
(КТ) от министъра на труда и социалните гри-
жи, за реда за установяване задължение за де-
журство или за разположение на работодате-
ля. За чл. 9, ал. 2, т. 2 от наредбата в жалбата
се излагат доводи, че сравнението с чл. 3, ал. 1,
т. 3 и 5 показва еднаквост на действията, из-
вършването на които може да бъде квалифи-
цирано както като работа в рамките на работ-
ното време, така и като дежурство, а разлика-
та в правната квалификация води до разлика
в остойностяването на положения труд, дока-
то преценката как да се отчита този труд се
оставя на субективизма на работодателя. Спо-
ред жалбоподателя и двете действия по чл. 9,
ал. 2, т. 1 и 4 от наредбата трябва да се квали-
фицират като престой, а не като дежурство,
тъй като в Наредба № 2 от 1994 г. е предвиде-
но, че времето за дежурство се определя с ме-
сечен график, утвърден от работодателя, а не
е възможно да се предвиди при съставяне на
графика кога ще има “очакване пристигането
на закъснял влак” или кога ще бъде отложено
или отменено заминаването на влака или во-
зилото. За чл. 13, ал. 1, изречение второ от
наредбата в жалбата са изложени твърдения,
че е в противоречие с чл. 142, ал. 4 КТ и работ-
ната смяна би станала с продължителност по-
голяма от 12 часа. С разпоредбата на чл. 14,
ал. 1 и 2 от наредбата според жалбоподателя
се увеличава максималната продължителност
на работното време на 14 часа и отново се твър-
ди, че тази разпоредба е в пряко нарушение на
чл. 142, ал. 4 КТ, който установява максимал-
на продължителност на работната смяна при
сумирано изчисляване на работното време до
12 часа. За чл. 17, ал. 6 от наредбата твърдения-
та на жалбоподателя са, че противоречи на
изискванията на чл. 152 и чл. 153, ал. 2 КТ за
междудневната и седмичната почивка на ра-
ботниците или служителите.
Ответникът по жалбата—министърът на
транспорта и съобщенията, редовно призован,
не е изпратил свой представител и не е взел
становище.
Върховният административен съд—5-членен
състав, установи следното:
По допустимостта на жалбата:
Нормативните актове регулират широк кръг
обществени отношения и нямат конкретни ад-
ресати, а неопределен кръг правни субекти, по-
ради което всички физически и юридически лица
могат да упражнят правото си на жалба срещу
нормативен акт. В този смисъл е и разпоредбата
на чл. 120, ал. 2 от Конституцията на Република
България. С тази разпоредба в българското за-
конодателство в областта на административно-
то право е възприета т.нар. обща клауза за об-
жалване на всички административни актове, като
в това общо понятие се включват нормативни,
общи и индивидуални актове, а изключенията
от това обжалване са изрично посочените в за-
кон. Съобразно правните норми на чл. 125, ал. 2
от Конституцията на Република България и чл. 5,
т. 1 от Закона за Върховния административен
съд (ЗВАС) по спорове за законност на актовете
на министри компетентен да се произнесе е
Върховният административен съд. Характерно-
то за тези жалби е, че не са ограничени със срок
съгласно чл. 13, ал. 1 ЗВАС. Предвид изложени-
те съображения жалбата се явява процесуално
допустима и следва да се разгледа по същество
от настоящия петчленен състав на Върховния
административен съд.
Разгледана по същество, жалбата е частич-
но основателна.
Наредба № 50 от 2001 г. на министъра на
транспорта и съобщенията е издадена на осно-
вание чл. 29, ал. 2 и чл. 115 от Закона за железо-
пътния транспорт, поради което е налице из-
рична законова делегация за нейното издаване.
В разпоредбата на чл. 1 от Наредбата за ра-
ботното време на ръководния и изпълнителския
персонал, зает с осигуряване на превозите на
пътници и товари в железопътния транспорт, е
посочено, че с нея се уреждат специфичните
въпроси за работното време и почивките на
работещите в железопътния транспорт, които
не са уредени в Кодекса на труда и в подзаконо-
вите нормативни актове по неговото прилага-
не. В същата разпоредба е уточнено, че издава-
нето на наредбата се налага от спецификата в
дейността на железопътния транспорт.
По чл. 9, ал. 2, т. 1, т. 2 и т. 4, изречение първо
от наредбата:
С разпоредбата на чл. 9, ал. 1 от наредбата
се въвежда задължение за някои работници и
служители, отчитайки особения характер на ра-
ботата им, да дежурят или да бъдат на разполо-
жение на работодателя през определено време
на денонощието. Изрично е направена уговор-
ката, че в тези случаи ще се спазват изисквани-
ята на чл. 139, ал. 5 КТ и Наредба № 2 от 1994 г.
В същото време в ал. 2 на същата правна норма
е уточнено кои са случаите, които могат да се
квалифицират като дежурство, като в т. 1 това
е “времето в очакване пристигането на закъс-
нял влак”, в т. 2 е “времето, употребено за оти-
ване без служба от местослуженето до поема-