Държавен вестник, бр. 88, 2024 г., стр. 4

СТР.  4	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  88
стъпките в анализа на приложимото право 
на ЕС и се прави заключение: „Само ако след 
осъществяването в пълнота на този анализ 
за съда остане или възникне основателно 
съмнение за противоречие с Конституцията 
на приложима вътрешна правна норма или на 
относима съюзна правна норма, той следва 
да потърси произнасяне на Конституционния 
съд със съответните доводи“.
В искането се сочи, че при прилагане­
то на оспорената норма на чл. 384, ал. 3 
НПК, когато се изисква съгласие от другите 
подсъдими и техните защитници, се огра­
ничават правата на останалите подсъдими. 
Сезиращият съд обаче неточно се позовава 
на Решение № 7 от 2004 по к.д. № 6/2004, 
като твърди, че „Конституционният съд […] 
употребява като синоними понятията за 
правна възможност, регулирана от закона и 
за субективно право“, откъдето прави извод, 
че правото на споразумение е субективно 
право от процесуално естество, което е 
тъждествено на правна възможност, регу­
лирана от закона (с. 7 – 8 от искането), а 
целта на процесуалноправния институт по 
глава 29 НПК е „по-бързата реализация 
на наказателната отговорност на лицата, 
осъществили престъпна дейност“ (Решение 
№ 106 от 28.02.2002 г. по н.д. № 731/2001 г. 
на ВКС, I н.о.).
Според Конституционния съд сключването 
и одобряването на споразумение в хода на 
наказателното производство не е право на 
обвиняемия, още по-малко основно, защото 
то не е гарантирана от закона възможност за 
поведение на оправомощено лице, на която 
кореспондира задължение, в случая на дър­
жавен орган. То е само правна възможност, 
своеобразен законен интерес на обвиняемия 
в рамките на наказателния процес, която 
предполага прокурорът по своя инициатива 
или по инициатива на защитника да участва 
в постигането на съгласие за споразумение 
(чл. 381, ал. 1 НПК), а съдът да одобри спо­
разумението, ако не противоречи на закона 
и морала (чл. 382, ал. 7 НПК).
Конституционната юрисдикция отчита, 
че в случая се иска не обявяване на про­
тивоконституционност на разпоредбата на 
чл. 384, ал. 3 или на част от нея, а на един 
от елементите на използвания в нея обоб­
щаващ израз „всички страни“, т.е. лицата, 
изпълняващи функция по обвинение или 
защита, изчерпателно изброени в чл. 253 
НПК. Приведеният от сезиращия съд довод 
per argumentum a fortiori – че ако Конститу­
ционният съд е компетентен да прогласи за 
противоконституционна разпоредбата в част­
та страните в процеса, може да го направи 
и за елемент от нейното съдържание – не 
може да бъде възприет, освен ако не сме 
в хипотеза на съответно на Конституцията 
тълкуване на закон, защото това не би било 
тълкуване на Конституцията, а нормативно 
тълкуване на закон, което е правомощие на 
върховните съдилища. Именно върховните 
съдилища – при констатиране на противоре­
чива или неправилна практика – разполагат 
с правомощие за абстрактно тълкуване на 
закон, за да осъществяват върховен съдебен 
надзор за точно и еднакво прилагане на зако­
ните от всички съдилища (от страна на Вър­
ховния касационен съд; ВКС) или в сферата 
на административното правораздаване (от 
страна на Върховния административен съд). 
Освен това конституционната юрисдикция 
няма компетентност нито да замества волята 
на легислатурата със свое решение на базата 
на конкретни факти по едно наказателно дело, 
нито да є дава указания каква правна уредба 
да приема (в този смисъл Определение № 6 
от 2024 г. по к.д. № 19/2024 г., Определение 
№ 2 от 2024 г. по к.д. № 8/2024 г. и Опреде­
ление № 7 от 2024 г. по к.д. № 20/2024 г.). 
Конституционният съд контролира съот­
ветствието на закона с Конституцията, а за 
неговото правилно тълкуване и прилагане от 
съдилищата са предвидени инстанционният 
съдебен контрол и тълкувателните актове на 
върховните съдилища. С оглед на изложеното 
поставеният от сезиращия съд проблем не 
е в съответствието на оспорената законова 
разпоредба с Конституцията, а в нейното 
тълкуване и прилагане от съда по делото, 
по което е постигнато споразумение, когато 
има повече от един подсъдим.
В искането се привежда противоречива 
съдебна практика по прилагане на института 
на споразумението относно необходимост­
та от съгласие на останалите подсъдими и 
техните защитници. В Решение № 409 от 
1.10.2008 г. по н.д. № 439/2008 г. на ВКС, I н.о., 
се посочва: „Няма основание да се приеме, 
че съгласие за одобряване на споразуме­
нието следва да се изисква и от съучастник 
на споразумяващия се в качеството му на 
съподсъдим по делото, тъй като същият има 
възможността да докаже невинността си в 
продължаващия за него наказателен процес 
при всички, създадени от законодателя га­
ранции за правилно решаване на делото…“. В 
този смисъл е и Решение № 87 от 4.03.2009 г. 
по н.д. № 22/2009 г. на ВКС, I н.о., в което 
съдът разяснява: „Изискването на чл. 384, 
ал. 3 НПК за съгласие на конституираните 
страни при одобряване на споразумение 
в съдебната фаза на процеса не се отнася 
до всички подсъдими при обвинение в съ­
участническа дейност“. Това разбиране е 
споделено и в едно от последните решения 
на върховната съдебна инстанция, засягащо 
института на споразумението – Решение 
№ 246 от 5.07.2023 г. по н.д. № 440/2023 г. 
на ВКС, I н.о., в което върховните съдии