Държавен вестник, бр. 89, 2006 г., стр. 26

С Т Р .  26
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  89
но последните са свързани с престъпления по
тази конвенция, замолената държава—страна
по конвенцията, може да приложи този член и
по отношение на тези престъпления.
4. Всяко от престъпленията, за които се при-
лага този член, се счита за престъпление, за което
се допуска екстрадиция съгласно всеки един
договор за екстрадиция, сключен между държа-
вите—страни по конвенцията. Държавите—стра-
ни по конвенцията, се задължават да включват
такива престъпления като престъпления, за ко-
ито се допуска екстрадиция, във всеки договор
за екстрадиция, който сключват помежду си.
Държава—страна по конвенцията, чието право
допуска това, в случай че използва тази конвен-
ция като основание за екстрадиция, няма да счи-
та нито едно от престъпленията по тази конвен-
цията за политически престъпления.
5. В случай че държава—страна по конвен-
цията, която поставя като условие за допускане
на екстрадиция съществуването на договор,
получи молба за екстрадиция от държава—стра-
на по конвенцията, с която няма сключен дого-
вор за екстрадиция, тя може да счита тази кон-
венция за правно основание за допускане на
екстрадиция по отношение на всяко престъп-
ление, за което се прилага този член.
6. Държава—страна по конвенцията, която
поставя като условие за допускане на екстради-
ция съществуването на договор, е длъжна:
а) при депозирането на своя документ за
ратификация, приемане, одобряване или при-
съединяване към тази конвенция да информи-
ра Генералния секретар на ООН дали счита тази
конвенция за правно основание за сътрудничес-
тво с останалите държави—страни по конвен-
цията, по отношение на екстрадицията;
б) в случай че не разглежда тази конвенция
като правно основание за сътрудничество по
отношение на екстрадицията, по възможност,
се стреми да сключва договори за екстрадиция
с другите държави—страни по тази конвенция,
с оглед прилагането на този член.
7. Държавите—страни по конвенцията, кои-
то не поставят като условие за допускане на
екстрадиция съществуването на договор, счи-
тат престъпленията, за които се прилага този
член, за престъпления, за които те могат да
поискат екстрадиция помежду си.
8. Екстрадицията се извършва при спазване на
условията, предвидени във вътрешното право на
замолената държава—страна по конвенцията, или
в приложимите договори за екстрадиция, вклю-
чително, inter alia, на условията, свързани с изис-
кването за минимален размер на наказанието при
екстрадиция и основанията, при наличието на
които замолената държава—страна по конвен-
цията, може да откаже екстрадиция.
9. Държавите—страни по конвенцията, при
спазване на вътрешното им законодателство
полагат усилия за ускоряване на процедурите
по екстрадиция и за опростяване на свързани-
те с тях изисквания за доказване по отноше-
ние на всяко престъпление, за което се прила-
га този член.
10. В съответствие с разпоредбите на вът-
решното є законодателство и международни-
те договори, по които е страна, замолената
държава—страна по конвенцията, при нали-
чие на съответна молба от молещата държа-
ва—страна по конвенцията, и след като се е
уверила, че обстоятелствата по тази молба го
изискват и са неотложни, може да задържи
лицето, чиято екстрадиция се иска, когато то
се намира на нейна територия, или да пред-
приеме други мерки, необходими за осигуря-
ването на неговото присъствие по време на
процедурите по екстрадиция.
11. Държава—страна по конвенцията, на
чиято територия се намира предполагаемият
извършител и която отказва екстрадиция за
престъпление, спрямо което се прилага този
член на основание, че лицето е неин гражда-
нин, е длъжна при постъпване на молба от дър-
жава—страна по конвенцията, поискала екст-
радиция, незабавно да предостави случая на
компетентните є органи за целите на наказа-
телното преследване. Последните вземат реше-
ния и водят производството по същия начин
както в случаите на тежки престъпления съг-
ласно вътрешното законодателство на тази
държава—страна по конвенцията. Заинтересу-
ваните държави—страни по конвенцията, си
сътрудничат особено по отношение на проце-
дурата и доказването с оглед гарантиране ефек-
тивността на наказателното производство.
12. Във всички случаи, когато държава—стра-
на по конвенцията, може по силата на вътреш-
ното є законодателство да екстрадира или по друг
начин да предаде свой гражданин единствено при
условие, че последният ще є бъде върнат за из-
пълнение на присъдата, наложена му в резултат
на съдебен процес или друго производство, за
което е била поискана екстрадицията, и при ус-
ловие, че тази държава и държава—страна по
конвенцията, поискала екстрадиция, са постиг-
нали съгласие по това и други приемливи и за
двете страни условия, то тази условна екстради-
ция или предаване на лицето по друг начин е
достатъчно основание за отпадане на задълже-
нията, предвидени в ал. 11 на този член.
13. В случай че екстрадиция, поискана с цел
изпълнение на присъда, бъде отказана на осно-
вание, че лицето е гражданин на замолената
държава—страна по конвенцията, то последна-
та следва да разгледа възможността за изпъл-
нение на наложената му в съответствие с вът-
решното законодателство на молещата държа-
ва—страна по конвенцията, присъда или на ос-
таващата за изтърпяване част от наказанието,
при условие че вътрешното є законодателство
позволява това и в съответствие с изисквания-
та на това законодателство, доколкото е постъ-
пило съответно искане от молещата държава—
страна по конвенцията.
14. На всяко лице, по отношение на което е
задействана процедура за някое от престъпле-
нията, спрямо които се прилага този член, следва
да се осигури справедливо отношение през всич-
ки етапи на производството, включително въз-