Държавен вестник, бр. 31, 2012 г., стр. 24

СТР.  24	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  31
правомощия, които Конституцията е пре-
доставила на президента. Обстоятелството, 
че в сравнение с проекта окончателният 
вариант на решението пропуска да спомене 
институцията и говори само за правомощия, 
е без значение. 
Конституционният съд счита, че дейността 
на избраната на 15 февруари 2012 г. временна 
парламентарна комисия е вид парламен-
тарен контрол. От своя страна, предметът 
на парламентарния контрол, така както го 
определя Конституцията, следва да опреде-
ли и задачите, които Народното събрание 
може да є поставя. Предвид правното му 
положение на орган, който олицетворява 
единството на нацията, Конституцията от-
режда на държавния глава консолидираща 
роля в конституционно установената система 
на държавното управление, който стои редом 
с другите, натоварени от Конституцията с 
упражняването на законодателна, изпъл-
нителна и съдебна власт висши държавни 
органи, без да може да се ангажира и иден-
тифицира в същото време с някоя от тези 
три власти. Президентът е самостоятелен 
държавен орган и черпи своите правомощия 
направо от Конституцията. Основният ни 
закон му предоставя както присъщи с оглед 
на неговия правен статус правомощия, така 
и правомощия, които се отнасят до домена 
на всяка една от разделените власти. По 
този начин Конституцията очаква от него 
да гарантира баланс между трите власти. 
Правното положение на президента на 
Република България като държавен глава и 
орган, който изпълнява интегриращи функ-
ции в държавното управление, изключва 
възможността той да бъде титуляр, дори в 
условен смисъл или частично, на която и 
да е власт, в т.ч. и изпълнителната власт. 
Никоя от трите власти не стои йерархиче-
ски над президента, нито някоя от тях му 
е подчинена. Следователно върху него не 
може да се упражнява парламентарен кон-
трол, доколкото Конституцията определя 
парламентарния контрол като правомощие 
на Народното събрание, което се отнася 
единствено до дейността на излъченото от 
него правителство. Оттук и всички форми 
на парламентарен контрол, в т.ч. създава-
нето на временни парламентарни комисии 
по отношение дейността на президента, 
биха били недопустими от гледна точка на 
Конституцията.
В същото време Основният ни закон, пред-
вид правното му положение и по-специално 
обстоятелството, че той не носи политиче-
ска отговорност пред Народното събрание, 
въвежда конкретен механизъм, който да из-
ключи надмощие на президента над другите 
власти и да изключи каквото и да е влияние 
върху издаваните от него актове, особено 
когато те засягат въпроси от сферата на из-
пълнителната власт. Конституцията намира 
за необходимо в тези случаи да направи така, 
че тя да изрази своето отношение към тях 
и то да има правен ефект. Основният закон 
постига този ефект, като въвежда като общо 
правило института на приподписването на 
указите на президента от министър-предсе-
дателя или ресорен министър в качеството 
му на условие указът да произведе действие 
(Решение № 13 от 1996 г. по к.д. № 11 от 
1996 г.). Той е част от механизма, който 
осигурява балансите в управлението и има 
важно значение. Именно обстоятелството, 
че изпълнителната власт се ангажира с из-
даваните от президента актове, има за своя 
последица възможността върху нея да бъде 
упражняван парламентарен контрол и съот-
ветно тя да поеме политическа отговорност. 
С други думи, тъй държавният глава не е 
отговорен пред парламента, Конституцията 
обвързва правното действие на издаваните 
от него укази с намеса на изпълнителната 
власт. Президентът, който стои извън трите 
власти, в същото време при осъществяването 
на своите правомощия по правило може да 
бъде възпиран от една от тях – изпълнител-
ната власт, в областта на т. нар. „споделена 
компетентност“. В други случаи, вкл. право-
мощия на президента, по чието упражняване 
временната парламентарна комисия трябва 
да се произнесе, интензитетът на ангажи-
мента на изпълнителната власт е по-нисък, 
но все пак той е достатъчен, за да обоснове 
възможността за парламентарен контрол 
върху тези действия на изпълнителната власт. 
Съгласно чл. 34 от Закона за българското 
гражданство министърът на правосъдието е 
този, който предлага на президента да издаде 
или да откаже да издаде указ за придоби-
ване, възстановяване, освобождаване или 
лишаване от българско гражданство, както 
и за отмяна на натурализация. Издаването 
на указ за опрощаването на несъбираеми 
държавни вземания предпоставя мотиви-
раното мнение на министъра на финансите 
и на общинския съвет, без което не може 
да се издаде указ (чл. 9 от Указ № 2773 за 
опрощаване на несъбираеми дългове към 
държавата). 
Правното положение на президента не 
допуска упражняването на парламентарен 
контрол върху неговите актове. Оттук оба-
че съвсем не следва, че той е безконтролен 
държавен орган и издадените укази не могат 
въобще да бъдат предмет на контрол. Кон-
ституцията допуска контрол върху президен-
та, но го урежда по начин, който изключва 
възможността той да бъде зависим от някоя 
от трите разделени власти. Ето защо тя 
предоставя на друг конституционно уста-
новен и независим от трите власти орган,