Държавен вестник, бр. 66, 2003 г., стр. 17

Б Р О Й  66
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  17
Конституцията за държавата и обществото да
закрилят семейството, майчинството и децата
включват правото и задължението на общини-
те да участват в разпределянето на общата те-
жест за подпомагане на нуждаещите се лица.
Държавата не е изключителен адресат и на
принципа, установен в чл. 47, ал. 4 от Консти-
туцията. При спазване на принципа на местно-
то самоуправление Конституцията предвижда
сътрудничество между държавата и общините,
включително в осъществяване на общото им
конституционно задължение за подпомагане на
нуждаещите се лица—чл. 141, ал. 3 от Консти-
туцията. Задължението на общините може да
се изпълнява по различен начин, включително
чрез финансиране от общинските бюджети. Това
разбиране е изразено изрично в Решение № 32
от 1998 г. по к.д. № 29 от 1998 г. (ДВ, бр. 141 от
1998 г.) и в Решение № 16 от 2001 г. по к.д. № 6
от 2001 г. (ДВ, бр. 56 от 2001 г.).
Наред с това следва да се има предвид, че
Конституцията не определя конкретно нито
условията, при които възниква необходимост
от социално подпомагане, нито кръга от нуж-
даещи се лица или вида, размера и начините на
подпомагане. Поради многообразието от жи-
тейски факти и ситуации и динамиката на ико-
номическите възможности на гражданите и
обществото такава уредба е възможна единст-
вено по законов и подзаконов ред. Както личи
от отделни конституционни разпоредби (чл. 51,
ал. 2 и чл. 52, ал. 2 от Конституцията), уредбата
на конкретните условия и форми на подпомага-
не е делегирана на законодателя. Законодате-
лят е свободен, след като прецени потребности-
те на нуждаещите се и възможностите на об-
ществото, да променя тази уредба, включител-
но чрез отмяна на съществуващи законови тек-
стове в границите на общата цел за създаване
на социална държава. Доколкото преценката е
въпрос на целесъобразност, тя е от компетент-
ността на Народното събрание.
По § 27 ЗИДЗМДТ
С оспорената разпоредба се отменят тек-
стове от закона, които предвиждат каква част
от доходите на лицата, ползващи общински
социални услуги, се оставя за техни лични
разходи.
В становището на Народното събрание се
поддържа, че искането е неоснователно. Спо-
ред това становище въпросът за социалното под-
помагане в тази хипотеза се урежда от общия
механизъм на чл. 8 ЗМДТ, който дава възмож-
ност за “индивидуализирано обезпечаване на
възрастните хора за всяка община поотделно”.
Такава е и позицията на министъра на тру-
да и социалната политика. В представеното
от него становище се сочи, че искането е не-
обосновано, тъй като материята, уредена в от-
менените разпоредби “е изчерпателно уреде-
на в утвърдената от Министерския съвет та-
рифа за таксите за социалните услуги, финан-
сирани от републиканския бюджет, на осно-
вание чл. 17, ал. 2 от Закона за социално под-
помагане (ДВ, бр. 120 от 2002 г.).
В становището на Държавната агенция за
закрила на детето се сочи, че законовите мерки
са въпрос на конкретна правна уредба, които са
от компетентността на законодателя.
Във всички становища, някъде без конкрет-
на аргументация за § 27, се поддържа, че иска-
нето е неоснователно.
Съдът приема, че общите съображения, из-
ложени по това дело относно § 23 и § 24, т. 2, са
валидни и тук. Законодателят е свободен да
променя уредбата в разглежданата материя по
целесъобразност, включително като отменя
вече приети законови норми.
По искането за установяване на несъответ-
ствие на § 1 в частта му относно чл. 8, ал. 1,
т. 1, § 23, § 24, т. 2 и § 27 ЗИДЗМДТ с общоприз-
натите норми на международното право и с
международни договори, по които Република
България е страна
Въз основа на изложените аргументи за лип-
сата на противоконституционност на оспорената
уредба съдът намира, че те са приложими и към
въпроса за несъответствието є с общопризнати
норми на международното право и международ-
ни договори, по които България е страна.
Съдът не смята за необходимо да установя-
ва тук кои са общопризнати норми на междуна-
родното право; твърдения в тази насока липс-
ват и в искането. Достатъчно е да се отбележи,
че както конкретните международноправни
норми със задължителна за България сила, така
и изразените в декларациите на Общото събра-
ние на ООН положения, на които се позовава
искането, предоставят на държавите избора и
конструирането на конкретните конституцион-
ни и законови механизми за социална закрила
на нуждаещите се лица. Самото естество на
урежданата материя, както и значителните раз-
личия във възможностите на държавите да удов-
летворяват социалните нужди на своите граж-
дани, предопределя този подход.
Поради изложените съображения искането
следва да бъде отхвърлено и в тази му част.
Конституционният съд на основание чл. 149,
ал. 1, т. 2 и 4 от Конституцията
Р Е Ш И :
Отхвърля искането на 49 народни предста-
вители от ХХХIХ Народно събрание за устано-
вяване на противоконституционност и несъот-
ветствие с общопризнати норми на междуна-
родното право и международни договори, по
които България е страна, на § 1 в частта му
относно чл. 8, ал. 1, т. 1, § 23, § 24, т. 2 и § 27 от
Закона за изменение и допълнение на Закона за
местните данъци и такси (ЗИДЗМДТ) (ДВ,
бр. 119 от 2002 г.).
Председател: Румен Янков
43901