Държавен вестник, бр. 102, 2025 г., стр. 21

БРОЙ  102	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  21   
правителството на) мерки/инициатива за 
изменение на такъв договор (вкл. „договор, 
предоставящ на ЕС произтичащи от Кон­
ституцията правомощия“). Логично е първо 
да се направи именно опит за изменение на 
разпоредбата от съответния международен 
договор, по отношение на която евентуален 
референдум се е произнесъл, а след това при 
неуспех на инициативата за изменение да се 
мисли/да се предприемат действия за денон­
сиране на целия договор.
Всеки международен договор може да бъде 
изменян от страните по него. В частност ДЕС 
и ДФЕС може да бъдат изменяни (чл. 48 от 
ДЕС) – вкл. по инициатива на една (дори 
една-единствена (!), „всяка“) държава членка 
(чл. 48, § 2 и § 625) и дори по отношение на „…
ограничаване на областите на предоставена на 
ЕС компетентност“ (§ 2, второ изр.). Според 
мен в българската Конституция не съществува 
никаква пречка с национален референдум 
да бъде взето и решение за предприемане на 
такава инициатива.
Възможен е според мен и референдум 
относно това как точно да бъдат изпълня­
вани задълженията, произтичащи от един 
действащ за страна международен договор, 
без самият договор да бъде нарушаван (напр. 
относно момента на приемане на мерки за 
изпълнение на договора, когато договоре­
ното оставя свобода на преценка относно 
момента на изпълнение, напр. в рамките на 
определен краен срок). Точно така напр. при 
транспониране на една съюзна директива 
(несъмнено принципно различна от всякакъв 
международен договор) предприемането на 
необходимите мерки на национално равнище 
нерядко е възможно да се направи в свободно 
определен от държавата момент в рамките на 
предвидения в директивата краен срок (напр. 
мерки с бюджетни измерения). Една държава 
може да намери за уместно (с оглед нейните 
легитимни интереси, които определеният с 
директивата срок очевидно позволява да бъдат 
отчетени) да приеме някои необходими мерки 
в последния момент в рамките на определения 
срок, а друга – по-рано или веднага.
Ако достатъчен брой избиратели искат да 
бъде осъществено определено управленско 
решение – вкл. изменение или денонсиране на 
действащ международен договор на държава­
та – те могат да създадат и/или да подкрепят 
25 Вкл. по „опростена процедура“, приложима имен­
но по отношение на „разпоредбите на третата част 
на Договора за функционирането на Европейския 
съюз, които се отнасят до вътрешните политики и 
дейности на Съюза“, сред които е и „икономичес­
ката и парична политика“, включваща единната 
валута (чл. 120 и сл. от ДФЕС).
на парламентарни избори политическа партия 
(една или повече), която отстоява подобно 
решение. И ако избраните народни представи­
тели от тази партия формират необходимото 
мнозинство, НС ще се произнесе относно 
конкретния международен договор. Защо ако 
може едно такова управленско решение да бъде 
постигнато по пътя на представителната де­
мокрация, да не е възможно да бъде постигнато 
по пътя на пряката?!
Според мен решаване с референдум на 
„въпрос, уреден в сключен от Република 
България международен договор“, дори след 
ратификация и дори след влизането в сила на 
такъв договор, по никакъв начин не влиза в 
колизия и с примата на международните дого­
вори, прогласен в чл. 5, ал. 4 от Конституцията. 
Ако с референдум се вземе решение, проти­
воречащо на действащ международен договор, 
НС и МС ще следва да предприемат действия 
за изменението/денонсирането на съответния 
договор, а не за неговото неизпълнение. В 
този смисъл правните последици erga omnes 
на решението, взето с национален референдум, 
биха настъпили едва след настъпването на 
последиците от изменението/денонсирането 
на този договор, не непосредствено и поради 
това в нарушение на договора, респ. на чл. 5, 
ал. 4 и/или на чл. 85, ал. 3 от Конституцията.
Поради това смятам, че е несъвместима с 
Конституцията предвидената в чл. 9, т. 4 от 
ЗПУГ забрана за произвеждане след ратифика­
цията на един международен договор на референ­
дум по въпроси, уредени в него. Именно такава 
забрана смятам, че може да се разглежда като 
„присвояване на осъществяването на народния 
суверенитет“: въпрос, решен от НС (дори с 
обикновено, но и с квалифицирано мнозин­
ство), никога да не може да бъде пререшен 
от самия суверен – но това да е възможно от 
самото Народно събрание.
Това разбиране не влиза в противоре­
чие с разбирането, че „решението, взето на 
национален референдум, произвежда непо­
средствено действие“ – едно такова решение 
ще породи непосредствено действие чрез 
задължението за компетентните държавни 
органи (НС и МС) да предприемат всички 
необходими действия за изменение/денонси­
ране на съответния международен договор. 
Но непосредственото действие на едно такова 
решение на референдум не означава незабавно 
прекратяване на действието/спазването на 
съответния международен договор, тъй като 
това би противоречало на основния принцип 
на международното право „договорите трябва 
да се изпълняват“ (pacta sunt servanda) и по