Държавен вестник, бр. 1, 2014 г., стр. 34

СТР.  34	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  1
народен представител (т. 5 от диспозитива на 
решението). Второто искане (т.  6 от диспози-
тива) е дали избраният народен представител, 
който е изявил воля да заеме длъжността на 
ръководител на институция, трябва изрично 
да подаде оставка по чл. 72, ал. 1, т. 1 от 
Конституцията. Мнозинството на Конститу-
ционния съд приема и по двата въпроса, че 
е необходимо да се подаде оставка, а Народ-
ното събрание е длъжно да я приеме, за да 
преустанови състоянието на несъвместимост, 
като в случаите, когато откаже да приеме 
оставката или такава не е подадена, спорът 
се решава от Конституционния съд.
Според мен диспозитивът на процесното 
решение, т. 5 и 6, не отговаря на действи-
телния смисъл и съдържание на чл. 72 от 
Конституцията и тълкувателният резултат е 
предизвикване пораждането на несъвмести-
мост, нейното стабилизиране и съществуване 
за неопределен срок и подчинява прекратява-
нето є на условието да бъде подадена оставка 
от народния представител, при това, като е 
надценена ролята на оставката.
При тълкуването трябва да се излиза от 
разбирането, че несъвместимостта е не само 
нежелана, но и противна на принципите на 
конституционното ни право (чл. 68, ал. 1 от 
Конституцията) и да се проведе последователно 
принципът, че тълкуването на чл. 72 трябва 
да съответства на чл. 8 от Конституцията и 
да съобразява всички принципи на конститу-
ционното право, включително този на чл. 67 
от Конституцията. 
Като поддържам изразеното от мен стано-
вище в Решение № 7 по к.д. № 16 от 2013 г., 
добавям и следното:
Всяко решение на Народното събрание е 
формален акт, в чиято съдържателна страна 
може да има няколко волеизявления на ре-
шаващия орган. Конституционосъобразното 
решение винаги съдържа постановяване да 
настъпят допустимите и предписани от Кон-
ституцията и от закона, ако той не е проти-
воконституционен, последици и имплицитно 
в съдържанието му е вложено отрицание на 
положението до постановяване на решение-
то. Когато Народното събрание осъществява 
избор, това означава, че се отрича положе-
нието преди извършването му. Отричат се 
състоянието и правомощията на избрания за 
ръководител на институция да бъде народен 
представител. Избраният не би могъл да има 
повече положението на народен представител. 
Това следва от чл. 68, ал. 1 от Конституцията. 
По силата на акта за избора е възложено на 
избрания да притежава и да упражнява нови 
правомощия, които са вън и са различни от 
правомощията на законодателната власт и 
които Конституцията забранява да се съвмес-
тяват с тях. И това е по силата на самия акт 
за избор, тъй като противоречи на законите 
на логиката (Аристотел, Лайбниц), че е въз-
можно съвместяване на новото положение с 
отреченото старо положение. За конституци-
онното ни право това означава, че решението 
на Народното събрание е юридически факт 
с правопораждащо и правопрекратяващо 
действие и избраният не може едновременно 
да бъде носител на пълномощия и да осъщест-
вява функции от двете власти. Самият избор 
означава, че Народното събрание изключва 
пълномощията, присъщи на народния пред-
ставител, за участие в законодателната власт. 
Тъй като в мотивите на решението се акцен-
тира върху политическото представителство, 
точно този извод е в съгласие с него и точно 
той е в съгласие с императива на чл. 8 от 
Конституцията. Дали народният представи-
тел е положил клетва, или не, е без правно 
значение. Конституцията изключва съвмес-
тяване на длъжности от различните власти. 
Да се приеме, че с избора не е прекратено 
състоянието на народно представителство на 
избрания не само противоречи на законите 
на логиката, но означава още, че Народното 
събрание нарушава принципа на разделение 
на властите, а върховният орган има противо-
конституционно поведение и предизвиква със 
своя акт за избор несъвместимост, при това 
със съпътстващите я последици на неокон-
чателност и двусмислие (видно и от текста 
на т. 6 на диспозитива на решението на Кон-
ституционния съд). Това би било нарушение 
на принципите на Конституцията, каквото не 
може да се съдържа в съждението за избор. 
Прекратяването на правоотношението на 
народно представителство (независимо от 
неговия политически характер) имплицитно 
се съдържа в акта за избор за ръководство 
на институция. Тази отрицателна страна на 
волеизявлението за избор на длъжност вън 
от законодателната власт не е необходимо да 
бъде самостоятелно и формално изразена в 
друг, различен от решението за избора акт.
Текстът на чл. 72, ал. 1 от Конституцията 
трябва да се разбира в съгласие и подчиненост 
на материалноправните разпоредби на чл. 8 
и чл. 68, ал. 1 от Конституцията. Изправени 
сме пред една изключителна хипотеза – осо-
беният характер на правния акт на избор и 
конституционно установеното положение на 
Народното събрание като орган с най-висше 
доверие. Основният закон създава достатъчно 
гаранции за недопустимост на предсрочно 
прекратяване на пълномощията на народния 
представител, но той брани върховния орган, 
изразяващ волята на суверена (чл. 1, ал. 2 от 
Конституцията). Член 72, ал. 2, т. 3 от Кон-
ституцията е приложим само ако е налице 
несъвместимост. С избора за участие в изпъл-
нителната власт народният представител прес-
тава да е такъв, а щом избраният не е народен 
представител още с избора, не може да има