Държавен вестник, бр. 57, 2007 г., стр. 46

С Т Р .  46
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  57
незаконосъобразност. Същите се свеждат до
противоречие на подзаконовата норма с разпо-
редбата на чл. 152 и 152а от Закона за движение
по пътищата и до начина на съставяне на при-
ложението към нея, в което са изброени забо-
лявания, а не са посочени критерии и изисква-
ния за преценка на физическата годност. Спо-
ред жалбоподателите самото понятие “меди-
цински изисквания” предполага изработването
на методика, по смисъла на която да бъде опре-
делено на какви критерии за физическа годност
следва да отговарят лицата, кандидати за вода-
чи на МПС. Начинът на съставяне на това при-
ложение предпоставя, че щом лицето страда от
заболяване, посочено в него, то същото следва
да бъде освидетелствано от ТОЛЕК (Транспор-
тна областна лекарска експертна комисия).
Настоящият петчленен състав на Върховния
административен съд, I колегия, намира, че
жалбата, с която е сезиран в тази є част, е неос-
нователна. Обсъжданата Наредба № 31 от 26
юли 1999 г. за изискванията, условията и реда
за придобиване на правоспособност за управле-
ние на моторно превозно средство е издадена
на основание чл.152 и 153 от Закона за движе-
ние по пътищата (ЗДП), според § 1 от нейните
преходни и заключителни разпоредби. Разпо-
редбата на чл. 152, т. 1 и 2 (ДВ, бр. 20 от 1999 г.)
от ЗДП в приложимата редакция към момента
на издаване на наредбата гласи, че министърът
на транспорта определя изискванията, на кои-
то трябва да отговарят водачите на моторни
превозни средства от различните категории, и
съгласувано с министъра на здравеопазването
определя медицинските изисквания към съща-
та тази категория лица и реда за извършване на
контролни медицински прегледи. Разпоредба-
та на чл. 153, т. 1 и 2  (ДВ, бр. 20 от 1999 г.) от
ЗДП в приложимата редакция също към мо-
мента на издаването є постановява, че минис-
търът на образованието и науката определя
условията и реда за обучение на кандидатите за
придобиване на правоспособност за управление
на моторни превозни средства и реда за издава-
не на разрешение за тяхното обучение, както и
утвърждава програмата за допълнително обу-
чение на водачите на моторни превозни средс-
тва за възстановяване броя на точките. В из-
пълнение именно на цитираните правни норми
наредбата се явява издадена от тези два адми-
нистративни органа. Разпоредбата на чл. 152а,
т. 1 (нов—ДВ, бр. 43 от 2002 г.) от ЗДП изрично
посочва, че министърът на здравеопазването
съгласувано с министъра на транспорта и съоб-
щенията с наредба определя изискванията за
физическа годност към водачите на МПС и ус-
ловията и реда за извършване на медицинските
прегледи за установяване на физическата год-
ност на водачите от различните категории.
Същата е създадена с § 44 ЗИДЗДП (ДВ, бр. 43
от 26 април 2002 г., в сила от същата дата),  към
момента на издаване на процесната наредба не
е съществувала, а в нейно изпълнение, както и
съобразно изискването на § 81 ЗИДЗДП (ДВ,
бр. 43 от 2002 г.) в шестмесечен срок от влиза-
нето в сила на ЗИДЗДП е следвало да бъде из-
дадена такава наредба. С оглед на така изложе-
ната фактическа страна по спора настоящият
състав намира, че следва да бъде обсъдено само
твърдяното противоречие с разпоредбата на
чл. 152, т. 1 и 2 ЗДП в приложимата редакция
към момента на издаване на Наредба № 31 от
26 юли 1999 г. Според нейното съдържание, ци-
тирано по-горе, и при съобразяване с обжалва-
ната норма на чл. 5, ал. 2 и приложение № 1 към
нея не се констатира твърдяното нарушение.
Наредбата, респ. съдържащата се в нея обжал-
вана правна норма, е издадена от компетентен
за това орган, а именно министъра на транс-
порта и министъра на образованието, в изпъл-
нение на цитираните законови разпоредби, при
спазване на изискващата се за това форма и про-
изводство и същата съответства на целта на
закона. Също така следва да се отбележи, че в
изпълнение на посочената законова норма, а
именно чл. 152, т. 2 ЗДП,   наредбата е съгласу-
вана с министъра на здравеопазването съобраз-
но съдържанието и изискването, което тя съ-
държа, като по този начин се ангажира отго-
ворността и на този административен орган при
издаването є. По повод второто възражение по
отношение на същата подзаконова норма и при-
ложението към нея, свързано със съдържание-
то є, то следва да се вземе предвид, че повдиг-
натият с него спор е относим към проблема на
законодателната техника. В това приложение,
съставляващо част от разпоредбата, са изброе-
ни заболявания и състояния след прекарани за-
болявания, които следва да бъдат преценявани
от компетентните медицински органи, а имен-
но Транспортната областна лекарска експерт-
на комисия (ТОЛЕК) и Транспортната цент-
рална лекарска експертна комисия (ТЦЛЕК) в
изпълнение на чл. 6, ал. 3 от Наредба № 31 от 26
юли 1999 г. Очевидно е, че съдебният състав,
който е сезиран с преценка на законосъобраз-
ността на подзаконова правна норма, не може
да я обоснове с липсата или не на уредена мето-
дология в нея, с оглед осъществяване на меди-
цинския контрол за изискванията за физическа
годност на лицата, кандидати за водачи на МПС,
който се осъществява преди започване на обу-
чението им, в изпълнение на чл. 6, ал. 4 от ци-
тираната наредба. Аналогичен законодателен
подход е налице и в други подзаконови норма-
тивни актове, като Наредбата за медицинската
експертиза на работоспособността, Наредбата
за експертизата на работоспособността (отм.)
и др. По тези съображения не следва да бъдат
обсъждани и другите възражения в тази насо-
ка, а именно, че “езиково и логически словосъ-
четанието “медицински изисквания” предпола-
га наличие на показатели и норми, които кан-
дидатът следва да покрива”, или “че констати-
рането им невинаги е в пряка зависимост от
наличие или липса на конкретно заболяване”.