Държавен вестник, бр. 66, 2024 г., стр. 69

БРОЙ  66	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  69   
на издаване на указа на президента в опре­
деления срок правопораждащ юридически 
факт за възникване на правоотношението на 
председателя на съответния върховен съд и 
на главния прокурор е указът на президента. 
Указът на президента подлежи на основа­
ние чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията на 
контрол за конституционност пред Консти­
туционния съд. В хипотезата на неиздаване 
на указа на президента в определения срок 
правопораждащ юридически факт за право­
отношението на председателя на съответния 
върховен съд и на главния прокурор се явява 
„предложението“ на съответния висш съвет 
до президента. В този случай неизпълнение­
то в срок на задължението на президента е 
юридически факт, който автоматично тран­
сформира характера на един правен акт от 
предложение, т.е. акт, който самостоятелно 
не поражда правни последици (Тълкувателно 
решение № 2 от 2002 г. по к.д. № 2/2002 г.), 
в акт, който самостоятелно поражда правни 
последици. Следователно чрез тази промяна на 
конституционно ниво се въвежда нов способ за 
конституиране на конституционно установени 
органи, който способ при това няма обосновка 
в мотивите за приемането му и няма аналог в 
съдържанието на действащата до процесното 
изменение Конституция. Наред с това, ако 
на предложението на съответния съвет се 
придаде качеството на правопораждащ акт, 
по отношение на него няма основание да се 
изключи възможността за оспорване пред Вър­
ховния административен съд, доколкото става 
въпрос за акт на органа, който осъществява 
кадровото и административното обезпечаване 
на съдебната власт, и с оглед на приетото в 
Тълкувателно решение № 3 от 1994 г. по к.д. 
№ 1/1994 г. правото на защита на всеки съдия, 
прокурор и следовател е гарантирано от чл. 56 
на Конституцията, когато с него се засягат 
негови права и законни интереси. 
Имплицитно заложената в разпоредбите 
на чл. 129, ал. 3 и на чл. 130, ал. 3 автома­
тична промяна на правното естество на акт 
на държавен орган – от акт предложение в 
акт, който поражда правни последици, без 
да е ясно предписано кой и как установява 
правопораждащия (отрицателен) факт – неиз­
даването в срок на указ на президента – на­
рушава изискването за правна сигурност и 
предвидимост на конституционно установения 
ред за назначаване и освобождаване на ли­
цата, които стоят на върха на структурите, 
включени в системата на съдебната власт, 
като проявление на принципа на правовата 
държава.
Нарушен е и конституционно установеният 
механизъм на взаимен контрол и възпиране 
между основни органи на държавата, по начин, 
който засяга същността на принципа на разде­
ление на властите – да не се допусне надмощие 
на една власт над друга. Независимата съдебна 
власт не съществува и не действа във властови 
вакуум и създателите на Конституцията са 
предвидили ясен механизъм за балансиране 
с другите власти чрез вторичното разпреде­
ление на държавната власт. Назначаването 
на председателите на Върховния касационен 
съд и на Върховния административен съд и 
на главния прокурор с указ на президента 
по предложение на Висшия съдебен съвет 
или на Висшия прокурорски съвет е едно от 
проявленията на този механизъм за балан­
сиране и неспазването му е нарушаване на 
действащите в единство основополагащи за 
конституционния ред принципи на правовата 
държава и на разделението на властите.
Поради изложеното Конституционният 
съд намира, че промените в чл. 129, ал. 2 и 
чл. 130, ал. 2, изр. 2 и 3, както са въведени с 
§ 14 и 15 ЗИД на Конституцията, не са про­
тивоконституционни, но промените в чл. 129, 
ал. 3 и чл. 130, ал. 2, изр. 1 и ал. 3, както са 
въведени с § 14 и 15 ЗИД на Конституцията, 
следва да бъдат обявени за противоконсти­
туционни като невалидни.
6. Правомощия на министъра на правосъ­
дието – промени в чл. 130в, както са въведени 
с § 18 ЗИД на Конституцията
С § 18 ЗИД на Конституцията са въведени 
изменения в чл. 130в, т. 1 и 4. Разпоредбата на 
чл. 130в е въведена с изменението на Консти­
туцията през 2006 г. и установява правомощия 
на министъра на правосъдието в рамките на 
съдебната власт. 
В т. 1 е уредено правомощието на минис­
търа на правосъдието да предложи проект 
на бюджет на съдебната власт. Разпоредбата 
е била предмет на изменение през 2015 г. 
Настоящото изменение на т. 1 е във връзка с 
промяната на органа, в който министърът на 
правосъдието „внася“ за разглеждане проект 
на бюджет, като вместо „го внася във Висшия 
съдебен съвет“ изменението гласи „го внася 
за разглеждане във Висшия съдебен съвет и 
във Висшия прокурорски съвет“. 
Това изменение привежда разпоредбата 
в съответствие с измененията на чл. 130а и 
130б, въведени с § 16 и 17 ЗИД на Конститу­
цията, поради което самò по себе си не е в 
несъответствие с Конституцията.
Разпоредбата на т. 4 преди изменението 
установява правомощието на министъра на 
правосъдието „да участва в организирането 
на квалификацията на съдиите, прокурорите 
и следователите“. След въведеното изменение 
разпоредбата гласи: „участва в управлението на 
съдебното обучение“. В Доклада на Комисията 
по конституционни въпроси относно проведе­
ните обществени обсъждания (вх. № 49-353-
37-4 от 6.12.2023 г.) е посочено: „Очертава се 
консенсус правомощията на министъра на 
правосъдието да не бъдат ревизирани, като