Държавен вестник, бр. 48, 2018 г., стр. 5

БРОЙ  48	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  5  
в Конституцията (например чл. 34, ал. 2, 
чл. 40, ал. 2, чл. 42, ал. 1 от нея), и на пра-
вата, конкретизацията на чиито основания 
за ограничаване или ред за упражняване 
Конституцията предоставя на закона (чл. 25, 
ал. 6, чл. 27, ал. 1 и 3, чл. 30, ал. 2, чл. 31, 
ал. 5 и др. от нея). 
В последния случай границата, отвъд която 
се допуска ограничаване на упражняването на 
основни права със закон, е посочена в чл. 57, 
ал. 2 от Конституцията – ако то накърнява 
права или законни интереси на други. 
4. а. Отстраняването от длъжност пред-
ставлява административна принуда, защото 
настъпва не по волята на служителя, а в 
резултат на едностранното волеизявление 
на съответния административен орган по 
чл. 158 и 159 ЗМВР.
б. Член 214, ал. 1, т. 1 ЗМВР оправомо-
щава административния орган да отстрани 
временно от длъжност държавен служител 
в МВР, срещу когото е образувано дисцип­
линарно производство за нарушение, за 
което се налага дисциплинарно наказание 
„уволнение“, ако служебното му положение 
би затруднило разкриването на обективната 
истина.
Член 69, ал. 1 от Наказателно-процесуал-
ния кодекс (НПК) дава възможност на съда 
да отстрани обвиняемия от длъжност, когато 
той е привлечен за умишлено престъпление 
от общ характер, извършено във връзка с 
работата му, и има достатъчно основания 
да се счита, че служебното му положение 
ще създаде пречки за обективно, всестранно 
и пълно изясняване на обстоятелствата по 
делото. 
Правопораждащият фактически състав 
на всяка от тези две норми се състои от: 
служебното положение; съответното про-
изводство; опасност за доказването в това 
производство; връзка между служебното 
положение и опасността. Винаги, но и само 
при наличието на този състав, се суспенди-
рат произтичащите от длъжността права и 
задължения на служителя. 
Съществуването на състава се преценява 
от разпореждащия отстраняването орган и 
подлежи на последваща проверка чрез съ-
дебен (чл. 211, изр. 1, предл. 1 ЗМВР) или 
инстанционно съдебен (чл. 69, ал. 3 НПК) 
контрол. Принудата тук е процесуална, за-
щото процесуална е нейната цел – защита на 
истинността на доказването в съответното 
производство.
в. Правопораждащият фактически състав 
на оспорената разпоредба освен служебното 
положение на лицето по чл. 142, ал. 1, т. 1 и 
ал. 3 ЗМВР включва единствено едновремен-
ното съществуване на двете производства сре-
щу него – наказателното и дисциплинарното. 
Фактическото основание за отстранява-
нето в случая не е опасността от осуетяване 
или затрудняване на съответното производ-
ство, защото тя не е елемент от фактическия 
състав на разпоредбата. Напротив, по хипо-
теза в случая такава опасност няма, иначе 
отстраняването щеше да е вече разпоредено 
в поне едно от двете производства и повтор-
ното му разпореждане щеше да е ненужно. 
Целта на отстраняването тук не е защитата 
на доказването, за която чл. 69, ал. 1 НПК 
и чл. 214, ал. 1, т. 1 ЗМВР са достатъчни, а 
друга цел, която е извънпроцесуална. При-
нудата по чл. 214, ал. 2 ЗМВР не е мярка за 
процесуална принуда.
г. Тя не е и принудителна административ-
на мярка по смисъла на чл. 22 от Закона за 
административните нарушения и наказания 
(обн., ДВ, бр. 92 от 1969 г.; посл. доп., бр. 38 
от 2018 г.). 
Принудителната административна мярка 
е предвидена в закона административна 
принуда за предотвратяване и преустано-
вяване на административните нарушения, 
както и за предотвратяване и отстраняване 
на вредните последици от тях. Тя защитава 
определена правна норма чрез привежда-
нето в съответствие с диспозицията є на 
поведението на конкретен правен субект, 
за което има непосредствена опасност да се 
отклони, отклонява се или се е отклонило 
от предписаното. 
В случая деянието е вече приключено, 
отстраняването не може да премахне после-
диците от него, а непосредствена опасност 
от предстоящо неправомерно поведение на 
конкретния служител няма, защото отстра-
няването се прилага към всеки служител, 
спрямо когото са едновременно висящи нака-
зателното и дисциплинарното производство. 
Същественото обаче е, че липсва правна 
норма, чиято диспозиция отстраняването на 
служителя от длъжност да защитава, а това 
е основният и отличителен белег на всяка 
принудителна административна мярка. 
д. Следователно целта на оспорената 
разпоредба не е защитата на праворазда-
ването, нито защитата на действащия пра-
вен ред. Разпоредбата защитава всъщност 
„специфичния авторитет“ (Решение № 5 от 
2016 г. на КС), т. е. обществената оценка на 
държавните служители, за които е прило-
жим ЗМВР.
5. Съгласно чл. 31, ал. 4 от Конституцията 
не се допускат ограничения на правата на 
обвиняемия, надхвърлящи необходимото за 
осъществяване на правосъдието.
Щом като ограничението на упражнява-
нето на основните права на труд, на избор 
на професия и на обществено осигуряване