Държавен вестник, бр. 44, 2015 г., стр. 17

БРОЙ  44	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  17  
му – чл. 244, ал. 1 КТ, който разпорежда, че 
в правомощията на Министерския съвет е 
да определя минималната работна заплата 
за страната. 
Оспорващите ПМС № 419 от 17.12.2014 г. 
са представителни организации на работо­
дателите и са признати като такива на осно­
вание чл. 36 КТ от Министерския съвет на 
Република България.
Относно правния интерес на жалбоподате­
лите да оспорят посоченото по-горе постано­
вление налице е такъв с оглед на това, че те 
като работодателски организации обсъждат 
и дават мнения по проекти за нормативни 
актове, вкл. и по въпроси, уреждащи дохо­
дите и жизненото равнище съгласно чл. 3, 
ал. 1, т. 5 от Правилника за организацията и 
дейността на съветите за тристранно сътруд­
ничество, в които участват. С оглед статута 
на жалбоподателите като работодателски 
организации се обосновава и техният пряк и 
непосредствен интерес да оспорят процесното 
постановление.
Като се има предвид законодателната уред­
ба в КТ, предвиждаща задължителни консул­
тации в рамките на тристранното сътрудни­
чество, означава, че тези консултации са част 
от процедурата по създаване на съответния 
нормативен акт, каквото е постановлението, 
предмет на оспорване. Обсъждането му в 
Комисията по доходи и жизнено равнище 
към НСТС не освобождава Министерския 
съвет да проведе консултациите със съвета, 
в който участват и жалбоподателите като 
представителни организации на работода­
телите. Нещо повече, от доказателствата по 
делото се установява, че на 11.12.2014 г. е 
проведено заседание на постоянната комисия 
по доходи и жизнено равнище към посочения 
национален съвет за обсъждане проекта за 
постановление за определяне размерите на 
минималната работна заплата за страната. 
Изрично е отразено на това заседание, че 
представителите на работодателските органи­
зации не подкрепят проекта за постановление 
и е прието, че при липса на консенсусно 
становище комисията е предложила проектът 
да бъде внесен за разглеждане в НСТС, в 
какъвто смисъл е и чл. 3, ал. 1 КТ. Доказа­
телства, че такова обсъждане се е провело 
в НСТС, няма по делото и не се твърди от 
ответника, че е проведено. Обстоятелството, 
че НСТС е провел заседание на 28.11.2014 г. 
по повод обсъждане на проекта на Закона за 
държавния бюджет на Република България, 
не замества задължението да се проведат 
консултациите за проекта за постановлени­
ето за определяне размера на минималната 
работна заплата. В този смисъл основателно 
жалбоподателите възразяват, че обсъждане 
нималната работна заплата е тясно свързано 
с проекта на Закона за държавния бюджет, 
който е обсъждан заедно с НСТС. Представена 
е и писмена защита.
Представителят на Върховната админи­
стративна прокуратура дава заключение за 
недопустимост на жалбата поради това, че 
според него постановлението не е нормати­
вен акт. При условията на алтернативност 
поддържа становище за основателност на 
жалбата и за отмяна на оспореното ПМС 
№ 419 от 17.12.2014 г. поради неспазване на 
процедурата за обсъждане на проекта за по­
становление с НСТС.
Върховният административен съд, І отделе­
ние, счита, че жалбата е процесуално допус­
тима и разгледана по същество, е основателна 
поради следните съображения:
С ПМС № 419 от 17.12.2014 г. Министер­
ският съвет на Република България е опре­
делил нови размери на минималната работна 
заплата за страната, като в член единствен, 
ал. 1 е прието, че се определя от 1 януари 
2015 г. нов размер на минималната месечна 
работна заплата 360 лв. и на минималната 
часова работна заплата 2,20 лв. при нормална 
продължителност на работното време 8 часа 
и при 5-дневна работна седмица. Със същото 
постановление в ал. 2 на цитираната разпо­
редба е определено от 1 юли 2015 г. мини­
малният размер на месечната работна заплата 
за страната да бъде 380 лв., а минималната 
часова работна заплата 2,21 лв. при същата 
продължителност на работното време и на 
работната седмица.
Оспореното постановление представлява 
нормативен акт по смисъла на чл. 1а от Закона 
за нормативните актове (ЗНА). Тази разпоредба 
дефинира нормативния акт като такъв, който 
съдържа общи правила за поведение, прилага 
се към индивидуално неопределен кръг субе­
кти, има нееднократно действие и се издава 
или приема от компетентен държавен орган. 
За да се приеме, че оспореното постановление 
е общ административен акт, то трябва да са 
налице белезите на същия съгласно чл. 65 
АПК като акт с еднократно правно действие, с 
който се създават права или задължения или 
непосредствено се засягат права, свободи или 
законни интереси на неопределен брой лица, 
както и отказите да се издадат такива актове. 
Липсата на еднократно правно действие на 
оспореното постановление и засягането на 
неопределен кръг от лица е достатъчно, за да 
се приеме, че се касае за нормативен акт. Об­
стоятелството, че размерът на минималната 
работна заплата в оспореното постановление от 
1.01.2015 г. е 360 лв., а от 1.07.2015 г. е 380 лв., 
не обуславя еднократност на действието му. 
Налице е и законова делегация за издаването