Държавен вестник, бр. 66, 2024 г., стр. 8

СТР.  8	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  66
да вземе решение за произвеждане на избори 
за Велико Народно събрание (чл. 159, ал. 2 
от Основния закон). Това, наред с утежнения 
процес на изменения и допълнения на Кон­
ституцията от Народното събрание (чл. 154 
и 155 от Основния закон), поставя българ­
ската Конституция от 1991 г. сред твърдите 
конституции. Идеята за Конституцията като 
„твърд“ закон е идея за „надежден“ закон и 
той отчасти е такъв именно защото не се 
променя лесно с всички последици от това. 
Терминологията, с която си служи Кон­
ституцията от 1991 г. при уреждането на 
способите за конституционни промени – чрез 
Народно събрание и чрез Велико Народно 
събрание – е различна, което подчертава, 
че установените от него правила на про­
цеса за тези промени не се свеждат просто 
до процедура, а са проекция на дължимия 
демократичен процес, основан на същност­
ните характеристики на конституцията на 
една демократична конституционна държава 
под върховенството на правото.
Конституционните промени от Народното 
събрание са изрично посочени от конститу­
ционния законодател по вид като „изменения 
и допълнения на разпоредби на Конституция­
та“ (чл. 153). Различна е словесната конструк­
ция, използвана по отношение на Великото 
Народно събрание в чл. 158 – съгласно т. 1 
Великото Народно събрание приема нова 
Конституция, а според т. 2 – 5 то решава 
въпросите, указани в тях.
На конституционно ниво инициативата за 
поставяне в ход на процеса по чл. 154 – 155 
от Конституцията, различен от обикновения 
законодателен процес, е определена като 
инициатива за „изменение и допълнение“ и 
се явява елемент от реда за конституционни 
промени от Народното събрание. Посочено 
е и наименованието на акта, с който На­
родното събрание осъществява конститу­
ционни промени – „закон за изменение или 
допълнение на Конституцията“ (чл. 155 от 
Конституцията).
При уреждане на реда за конституционни 
промени от Велико Народно събрание консти­
туционният законодател използва различни 
изрази: „проект за нова Конституция“ или за 
„изменение на действащата“ – според чл. 159, 
ал. 2 от Конституцията. По отношение на 
приеманите от Велико Народно събрание ак­
тове се използва родово понятие – „актовете 
на Великото Народно събрание“, съответно 
„нова Конституция“ или „акт, с който се 
изменя действаща“, както и такъв за проме­
ни в територията на страната (чл. 158, т. 2, 
чл. 159, ал. 2 от Конституцията).
Този характер на уредбата на реда за кон­
ституционни промени от Народното събра­
ние има своето основание във възприетото 
в модерния конституционализъм разбиране 
за гарантиране на необходимата гъвкавост 
на конституцията на една съвременна кон­
ституционна демократична държава като 
предпоставка за нейната устойчивост. От­
правната позиция на конституционния зако­
нодател е да бъде осигурено необходимото 
и достатъчно пространство за формиране на 
съгласие, въвеждащо актуални измерения на 
социалното споразумение, което е в основата 
на изначалния текст на основната норма, 
изградена в съответствие със стандартите 
на демокрация, равенство, справедливост и 
достойнство на личността. Ясно различим 
е акцентът, поставен от конституционния 
законодател – упълномощените не могат да 
имат повече власт от упълномощителите, 
които са дали съгласие да бъдат управлява­
ни, но само като и докогато се подчиняват 
на собствената си обща воля, дефинирана в 
ценностния консенсус и обективирана в по­
зитивния правен ред чрез основната норма, 
развивана през цялото време на нейното 
съществуване.
Внимателният прочит на разпоредбите 
на чл. 154, ал. 2 и чл. 155 от Конституцията 
ясно очертава стремежа на конституцион­
ния законодател да предостави добре пре­
мерена свобода на преценка на народното 
представителство в това му качество както 
по отношение на кръга от въпроси, пред­
мет на уреждане, като изключва изначално 
отнесените към обхвата на компетентност 
на Великото Народно събрание, така и от­
носно фиксирането на срокове в рамките 
на определен период. По отношение на из­
искуемите мнозинства при гласуването на 
законопроекта за изменение и допълнение 
на Конституцията е предвидена възможност 
за прилагане на спадащо мнозинство при 
съобразяване с указана от конституционния 
законодател последователност. Предписаните 
в разпоредбите на чл. 154, ал. 2 и чл. 155 от 
Основния закон правила относно сроковете и 
мнозинствата са проекция на демократично­
то начало на плоскостта на законодателния 
процес за приемане на закон за изменение и 
допълнение на Конституцията от Народното 
събрание. 
Правилото в чл. 155, ал. 1, че Народното 
събрание приема закон за изменение или до­
пълнение на Конституцията с мнозинство три 
четвърти от всички народни представители на 
три гласувания в различни дни, се разгръща 
в разпоредбата на чл. 154, ал. 2 и в тази на 
чл. 155, ал. 2 от Основния закон, за да бъде