Държавен вестник, бр. 66, 2003 г., стр. 5

Б Р О Й  66
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  5
изповедание. Наред с това сочат, че предвиде-
ният по отношение на Българската православ-
на църква начин за придобиване на статут на
юридическо лице противоречи на конституци-
онната забрана за дискриминация чрез въвеж-
дане на привилегии, които се основават на
определена религия.
При произнасянето, дали разпоредбите са
противоконституционни и дали са в несъответ-
ствие с международен договор, по който Бълга-
рия е страна, искането не получи необходимите
седем гласа, за да бъде уважено. Затова трябва
да се отхвърли. Липсата на мнозинство за една
от двете тези възпрепятства съда да изготви
общи мотиви, поради което становищата на
двете групи се излагат поотделно.
Според съдиите Румен Янков, Тодор Тодо-
ров, Живан Белчев, Пенка Томчева и Лазар
Груев искането следва да се отхвърли по след-
ните съображения:
При преценката за конституционосъобраз-
ност на Закона за вероизповеданията Консти-
туционният съд следва да се ръководи от общия
дух на закона и целта на неговите разпоредби,
тълкувани в тяхното систематично единство,
от една страна, и, от друга страна—от общия
дух на конституционната уредба и смисъла на
отделните конституционни норми, отнасящи се
до разглежданата материя. Както по отноше-
ние на преценявания закон, така и по отноше-
ние на Конституцията е неприемливо отделя-
нето на разпоредби от общия контекст и сми-
съл на уредбата и спекулативното въвеждане
на хипотетични категории и ситуации, които не
съществуват в правната действителност.
От тази гледна точка на първо място следва
да се напомнят тези основни, ръководни кон-
ституционни принципи в материята, които оп-
ределят конституционния стандарт на уредба,
от която законодателят не може да се отклоня-
ва. Водещият принцип в това отношение е прин-
ципът на търпимост, прогласен в преамбюла и
в чл. 13, ал. 1 и чл. 37, ал. 1 от Конституцията.
Конституционният съд е имал възможност да
отбележи абсолютния характер на правото на
вероизповедание, включващо правото на сво-
боден избор на вероизповедание и “възможност
за свободно упражняване на вероизповедания-
та—чрез слово, печат и сдружаване” (Решение
№ 5 от 11 юни 1992 г. по к.д. № 11 от 1992 г., ДВ,
бр. 49 от 1992 г.). В същото решение съдът по-
сочва и втория важен конституционен принцип
в материята—“Религиозните общности и инс-
титуции са отделени от държавата. Недопусти-
ма е държавна намеса и държавно администри-
ране на вътрешноорганизационния живот на
религиозните общности и институции, както и
тяхното обществено проявление...”.
Следователно при преценката за конститу-
ционосъобразност на Закона за вероизповеда-
нията съдът е длъжен да прецени доколко този
закон засяга конституционно гарантираните
свободен избор и упражняване на вероизпове-
данието и дали представлява намеса във “вът-
По тези съображения чл. 7, ал. 4 ЗВ не е в
несъответствие и с чл. 9 от Конвенцията и чл. 18
МПГПП. Свободата за изповядване от всеки на
своята религия или убеждения подлежи на ог-
раничения както според чл. 9, т. 2 от Конвенци-
ята, така и според чл. 18, т. 3 МПГПП. Защита-
та на правата и свободите е сред основанията,
на които се въвеждат такива ограничения. Тях-
ната защита е сред основанията за въвеждане
на ограничения и на правото на свободно сдру-
жаване—чл. 11, т. 2 от Конвенцията и чл. 22, т. 2
МПГПП. Затова в тази част искането следва да
се отхвърли.
По чл. 10, ал. 1, изр. 3 и 4 и ал. 2 ЗВ и § 2, ал. 3
от преходните и заключителните разпоредби
на същия закон
С искането е оспорена конституционността
на разпоредбите и съответствието им с Конвен-
цията. Твърди се, че чрез тях се “поставя една
религия в неравноправно, привилегировано по-
ложение спрямо всички останали религии”, до-
пуска се намеса “пряко във вътрешното устрой-
ство на източноправославното вероизповедание
на Българската православна църква” от страна
на държавата и тя не “съдейства за поддържане
на търпимост и уважение между вярващите от
различните вероизповедания”. С оглед на това
се поддържа противоречие с чл. 6, ал. 2, чл. 13,
ал. 2 и чл. 37, ал. 1 от Конституцията, а също и
несъответствие с чл. 9 от Конвенцията.
Искането е неоснователно според станови-
щата на Народното събрание, Министерския
съвет, министъра на правосъдието, Богослов-
ския факултет при Софийския университет, Дру-
жеството на научната и преподавателска общ-
ност при Съюза на юристите в България, Бъл-
гарската православна църква, Православния
център за църковно-държавни и междуцърков-
ни отношения и Сдружение “Хелзинкски наб-
людател”. В тях се изтъква, че посочените на-
рушения не са налице. Направеният извод е
основан на съображения в смисъл, че законода-
телната уредба е в рамките на признатите от
Конституцията в чл. 13, ал. 3 традиционно мяс-
то и роля на източноправославното изповеда-
ние в българската държава, които принадле-
жат на една от поместните православни църк-
ви, а именно на Българската православна цър-
ква, и те изискват определянето є чрез нейните
същностни и представителни органи и чрез
основните характеристики на нейния статут,
извоювани и утвърдени от нея.
Останалите заинтересувани страни, пред-
ставили писмени становища, подкрепят иска-
нето. Според тях част от оспорените разпоред-
би възпроизвеждат всъщност текстове от ус-
тава и доктрината на Българската православ-
на църква, а включването им в закона лишава
от възможност за развитие съответното веро-
изповедание като религиозна доктрина и прак-
тика и същевременно съставлява конституци-
онно недопустима намеса на държавата в струк-
турирането и ръководството на същото веро-