Държавен вестник, бр. 24, 2014 г., стр. 5

БРОЙ  24	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  5  
между бреговата линия и изходните линии, от 
които се измерва ширината на териториалното 
море, водите на пристанищата, ограничени 
откъм морето с линията, съединяваща най-
отдалечените точки в морето на котвените 
места, хидротехническите и другите постоянни 
пристанищни съоръжения, както и водите на 
конкретно индивидуализирани със самия 
закон заливи и водни територии, ограниче­
ни от визираните в него географски обекти. 
В този смисъл констатацията, че като част от 
вътрешните морски води и териториалното 
море на Република България акваторията 
на пристанищата е изключителна държавна 
собственост с всички нейни присъщи особе­
ности, е безспорна за съда. 
Конституционният съд в своята практика 
многократно се е произнасял по въпросите 
на собствеността, нейната конституционна 
уредба, развита и детайлизирана със законо­
дателството, с особеностите и специфичните 
характеристики на различните видове соб­
ственост, като подробно е обсъдил и прав­
ните възможности на съответния титуляр на 
правото и третите лица. Основното разделе­
ние на собствеността на частна и публична 
е прогласено с конституционната норма 
на чл. 17, ал. 2, но последната не съдържа 
разграничителния критерий, въз основа на 
който собствеността да бъде идентифицирана 
като частна или публична. С Решение № 19 
от 1993 г. по к.д. № 11 от 1993 г., тълкувайки 
чл. 17, ал. 2 от Конституцията, Конституци­
онният съд е приел, че „е от значение кому 
принадлежи правото на собственост, какви 
са вещите, които са предмет на това право, 
и какво е тяхното предназначение“. Приел 
е също, че публична собственост имат само 
онези субекти, които упражняват властниче­
ски правомощия (империум), т. е. държавата 
и общините, макар и с различен предметен 
обхват и мащаби, за разлика от частната 
собственост, каквато поначало могат да при­
тежават всички правни субекти – физически 
и юридически лица, включително държава­
та и общините. Последните, извършвайки 
като юридически лица стопанска дейност, 
се оказват и участници в гражданския обо­
рот. Друга характерна особеност на публич­
ната собственост е нейното предназначение. 
Тя служи за задоволяване на обществените 
интереси, защото и самата Конституция в 
чл. 18, ал. 6 предписва, че държавните имо­
ти се стопанисват и управляват в интерес 
на гражданите и на обществото. Специално 
място действащата Конституция е отделила 
за две особени категории обекти, предста­
вляващи поначало публична собственост на 
държавата, изрично изброени в чл. 18, ал. 1 
и дефинирани като изключителна държавна 
собственост. В цитираното тълкувателно ре­
шение Конституционният съд е заключил, че 
„всеобщата полза от тези обекти е до такава 
степен очевидна, че конституционният зако­
нодател е счел за необходимо да я осигури 
всекиму“. Същностни характеристики на 
обсъжданите обекти с решаващо значение 
за преценката на конституционосъобразните 
способи на упражняване правата на държавата 
са дефинитивната невъзможност те да имат 
друг собственик извън държавата и че с норма 
от конституционен ранг е осигурена тяхната 
неотчуждаемост (Решение № 2 от 1996 г. по 
к. д. № 26 от 1995 г.). 
Обектите в първата обособена категория: 
подземните богатства, крайбрежната плажна 
ивица (но не и цялото крайбрежие) и репуб­
ликанските пътища, придобиват статуса 
си на изключителна държавна собственост 
директно по силата на самата Конституция 
и следователно това положение не би могло 
да претърпи каквато и да било промяна по 
законодателен път без ревизия на Основния 
закон. За втората категория обекти, в обсега 
на която влизат водите, горите и парковете 
с национално значение (вж. и Решение № 11 
от 1997 г. по к.д. № 4 от 1997 г.), природните 
и археологическите резервати, е налице кон­
ституционна делегация, установяваща задъл­
жителна нормативна регулация на законово 
ниво. В този смисъл въпросът дали напр. 
всички води в държавата или определени 
категории от тях представляват изключителна 
държавна собственост може да бъде решен 
само със закон, но не и с друг, по-нисък по 
ранг, нормативен акт. Същевременно Консти­
туцията не е установила пречки държавата 
да притежава и други вещи, нейна публична 
собственост, въвеждайки обаче изричното 
изискване за законодателна уредба.
Следва да бъде направено и разграничение 
между обектите, върху които държавата уп­
ражнява правата си на собственик по чл. 18, 
ал. 1 от Конституцията, от тези, по отношение 
на които осъществява суверенни права по 
чл. 18, ал. 2 и 3 от Конституцията. Докато в 
първия случай тя се легитимира като единствен 
възможен титуляр на правото на собственост, 
във втория действа като носител на суверен­
на държавна власт спрямо континенталния 
шелф и изключителната икономическа зона, 
съответно спрямо радиочестотния спектър и 
позициите на геостационарната орбита.
Вътрешноправната уредба, релевантна 
конкретно към статуса на акваторията на 
пристанищата като изключителна държавна 
собственост, на конституционно и законово 
ниво инкорпорира принципите и разреше­
нията, произтичащи от международните 
актове, относими към материята на мор­
ското право, по които Република България 
е страна – Конвенцията за териториалното 
море и прилежащата зона и Конвенцията за 
континенталния шелф, в сила за България 
от 1964 г., и Конвенцията на ООН по морско 
право от 1982 г., в сила за България от 1994 г.