Държавен вестник, бр. 15, 2024 г., стр. 26

СТР.  26	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  15
В заседанието на НС е представен докладът 
на водещата комисия със съдържащия се в него 
„проект на решение на НС“. Цялото проведе-
но обсъждане в НС е посветено единствено 
на „предложението“ (и съдържащия се в него 
въпрос за национален референдум), но не и 
проект на решение за отхвърляне на внесеното 
в НС с подписка предложение. 
В края на заседанието председателстващият 
прави уточнение, „с което чрез максимално 
опростяване на изказа е дефинирал предмета 
на гласуване“ (както се посочва в настоящото 
решение на КС): „гласуваме предложението 
на „Възраждане“, на организаторите на рефе-
рендума“ – очевидно не на проект на решение, 
вкл. не на представения от водещата комисия 
проект с отрицателен диспозитив. И дори е 
уточнено: „който гласува „за“, ще гласува за 
провеждане на референдума…“. 
За мен това не е „непрецизен изказ“, както 
приема съдът. Това е приемане на решение 
чрез гласуване против друг предложен акт. 
Несъмнено е, че „волята на народните пред-
ставители е нееднозначно изразена“ (против 
произвеждане на референдум с предложения 
въпрос). Проблемът е в това дали тази воля е 
обективирана във валиден правен акт – такъв, 
който е получил мнозинство „за“ от гласуващите 
народни представители. Народните предста-
вители гласуват не по внесения от комисията 
проект на решение, а по текст, предложен от 
председателстващия заседанието, различен от 
проекта на комисията и в общи части съответ-
стващ на предмета на предложението от група 
народни представители, по което се провежда 
обсъждане...
В чл. 13, ал. 7 от ЗПУГ ясно се посочва: 
„Проектът за решение одобрява предложението 
за произвеждане на референдум с въпроса или 
въпросите, по които трябва да се проведе гла-
суването, или мотивирано отхвърля предложе-
нието.“ Проект на решение, което мотивирано 
отхвърля предложението, не е представян, об-
съждан, гласуван и приет. Въпреки възможните 
езикови аргументи, в правото „не приемам“ едно 
предложение няма как да означава „приемам 
обратното“… И като се има предвид, че „данните 
от стенографския протокол… показват, че след 
проведеното гласуване председателстващият 
е обявил, че „предложението не е прието“ 
(както коректно е посочено в настоящото ре-
шение на КС). Намирам за озадачаващо как 
„неприемането на едно предложение“ може 
да е равностойно на „приемане на решение“, 
било то и с обратен смисъл. При обсъждане 
в НС на проект на закон гласуването против 
една предложена разпоредба не се приема за 
гласуване за (и още повече за „приемане“ на) 
разпоредба с обратния смисъл, каквато при 
това не е предложена…
И неизбежно след това обнародваното в ДВ 
решение на Народното събрание, е… „идентично 
по своя смисъл“ с решението, документирано 
в стенографския протокол от заседанието на 
НС (по израза в настоящото решение на КС).
Накрая, в обнародваното решение са по-
сочени разпоредбите, които очертават компе-
тентността на НС, но нито една, на която се 
основава отрицателният му диспозитив – порок 
на предложението, респ. основание за проти-
воконституционност и/или противозаконност, 
поради което НС го отхвърля. Не е посочена 
дори спорната разпоредба на чл. 9, ал. 4 от 
ЗПУГ (относно ратифицираните международни 
договори), на която изрично или имплицитно 
се позовават повечето от изказванията при 
обсъждането в НС.
В обобщение, приемам, че в конкретния случай 
волята на народните представители е налице, 
тя е ясна и не е „подменена“ (както се твърди в 
искането) – и до такова заключение достига КС 
в настоящото решение. Както и че не подлежи 
на политическо съмнение какъв би бил резулта-
тът от гласуването в НС по един адекватен и 
валидно внесен („както са подходили други легис-
латури“) проект на решение за отхвърляне на 
предложението за произвеждане на референдум. 
Смятам обаче, че дори да приеме (в знак на то-
лерантност към „ядрото на държавната власт“) 
наличие на валиден акт на НС, конституцион-
ната юрисдикция трябваше да даде много ясен 
знак за недопустимост на подобно пренебрегване 
на съществени изисквания към реда за приемане 
на акт на законодателния орган, за каквато 
изрази като „непрецизност“ не са достатъчни. 
Още повече като се има предвид, че в същото 
решение по друг въпрос Съдът посочва доста-
тъчно категорично: „задължение на Народното 
събрание е да синхронизира действащите закони 
и процедурните правила в правилника си, така 
че да не се поражда неяснота относно реда, по 
който представителното учреждение приема 
своите решения“.
ІІ. Относно народния суверенитет
1. Смятам за водещи за предмета на нас- 
тоящото дело – и за съществения смисъл на 
решението на КС извън преценката относно 
конкретния оспорен акт на парламента – разпо-
редбите на чл. 1 от Конституцията (КРБ), които 
следва да бъдат разглеждани във взаимовръзка 
и в светлината на изградения демократичен 
политически режим.
Първата разпоредба (ал. 1) определя фїрма-
та на държавата: република с парламентарно 
управление. Нюансите по отношение на раз-
бирането за „парламентарна република“ са 
известни и не са определящи за разглежданата 
проблематика.
Втората разпоредба (ал. 2, изр. първо) про-
гласява принципа на народния суверенитет: 
цялата власт произтича от народа.
Третата разпоредба (ал. 2, изр. второ) дораз-
вива принципа на суверенитета по относително 
специфичен за Република България начин.