Държавен вестник, бр. 57, 2024 г., стр. 22

СТР.  22	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  57
вание чл. 150, ал. 2 от Основния закон трябва 
да съдържа ясно и аргументирано изложение 
защо оспорваната пред Конституционния 
съд законова разпоредба е приложима и то с 
решаващо за изхода на делото значение. Кон­
ституционният съд е обосновал разбирането, 
че сезирането от съд трябва да е не само 
възможност, а необходимост, произтичаща 
от конкретното дело, което означава, че без 
отговора на поставения въпрос сезиращият 
съд не е в състояние да осъществи консти­
туционосъобразно правосъдната си функция 
(вж. Определение № 2 от 13.03.2024 г. по 
к.д. № 8/2024 г.). Освен това Конституцион­
ният съд не е обвързан от преценката на се­
зиращия съд за приложимото право, защото 
тази преценка предпоставя собствената на 
Конституционния съд компетентност да се 
произнесе по направеното искане (неговата 
юрисдикция), а всеки съд, в т.ч. и Консти­
туционният, сам преценява компетентност­
та си да се произнесе по искане, с което е 
сезиран – чл. 13 ЗКС (Определение № 2 от 
23.03.2010 г. по к.д. № 17/2009 г., Определе­
ние № 2 от 24.02.2022 г. по к.д. № 15/2021 г. 
и Определение № 6 от 16.09.2022 г. по 
к.д. № 13/2022 г., Определение № 5 от 
30.05.2024 г. по к.д. № 12/2024 г.).
За да е налице валидно сезиране на Кон­
ституционния съд, е необходимо поставеният 
за разрешаване в искането въпрос да е от 
кръга на неговата компетентност. Последното 
представлява необходимо условие за допус­
кане на направеното искане и преминаване 
на конституционното дело във фазата за 
решаването му по същество. В конкретното 
конституционно производство преценката за 
приложимото право, която предшества сезира­
нето на конституционната юрисдикция, макар 
и да не е обвързваща за Конституционния 
съд, е намерила израз в искането, подкрепе­
на със съответните доводи, групирани в 83 
точки. Първоинстанционният съд е извършил 
проверка за това дали предметът на делото 
и приложимите вътрешни правни норми 
имат връзка с правото на ЕС и е мотивирал 
отсъствие на такава връзка, поради което 
основните му аргументи са основани на несъ­
ответствието на разпоредбата на чл. 105, ал. 2 
НПК „в този є аспект“, предвид конкретните 
факти по наказателното дело, с чл. 121, ал. 2 
и чл. 122, ал. 1 от Конституцията.
Оспорената разпоредба от Наказателно-
процесуалния кодекс, намираща се в част втора 
„Доказване“, глава единадесета, гласи: „Не се 
допускат доказателствени средства, които не 
са събрани или изготвени при условията и по 
реда, предвидени в този кодекс.“ Разпоредбата 
цели недопускане в наказателното производ­
ство на доказателствени средства, които са 
изготвени в нарушение на императивните 
правила, предвидени в НПК. Тази обща разпо­
редба, относима към всички доказателствени 
средства, предвидени в НПК, е в синхрон с 
основните принципи, прилагани в наказател­
но-процесуалното право относно доказването 
и в частност с чл. 13, ал. 2 НПК, съгласно 
който обективната истина се разкрива по реда 
и със средствата, предвидени в този кодекс.
С искане, направено на основание чл. 150, 
ал. 2 от Конституцията, сезиращият съд не 
може да очаква от Конституционния съд да 
се произнесе по въпроси от компетентност 
на самия сезиращ орган, както и да замества 
волята на законодателя със свое решение, 
нито да дава указания на Народното събрание 
каква правна уредба да създава (Определе­
ние № 2 от 13.03.2024 г. по к.д. № 8/2024 г.). 
Вносителят в уводната част на искането е 
акцентирал върху факта, че ако се приложи 
чл. 105, ал. 2 НПК поради събрани и изготве­
ни в противоречие с реда, предвиден в НПК, 
доказателствени средства, това изключване, 
според него, ще доведе до затруднения или 
осуетяване на разкриването на обективната 
истина и ще рефлектира върху правата на 
обвиняемия/гражданина. Това разбиране на 
сезиращия съд е бланкетно и не е подкрепено 
с каквато и да било конституционноправна 
аргументация.
Противоконституционността следва да се 
обоснове с убедителни доводи, извлечени от 
конституционни разпоредби, на които се позо­
вава всеки вносител на искане пред Конститу­
ционния съд. В случая, предвид съдържанието 
на искането пред съда, вносителят е въвел 
твърдение за противоконституционност, която 
произтича от незаконосъобразни действия на 
правоприлагащите органи в рамките на досъ­
дебното производство, водещи до опорочаване 
на процеса на събиране на доказателства и 
изправяне на решаващия съд пред необходи­
мостта да приложи чл. 105, ал. 2 НПК в тази 
му редакция, и от това следват затруднения за 
съда за разкриване на обективната истина и за 
реализирането на наказателната отговорност.
Конституционният съд намира за необ­
ходимо да отбележи, че правило, подобно 
на чл. 105 НПК, се съдържа в повечето де­
мократични наказателноправни системи и в 
този смисъл не е инцидентно нововъведение 
в българското наказателно-процесуално право. 
Неговият интензитет – абсолютно или частич­
но изключване на доказателствените средства, 
според вида и степента на нарушението при 
събирането им – е въпрос на законодателна 
дискреция при формирането на наказателната 
политика. Борбата с престъпността, в т.ч. чрез 
установяване на извършените престъпления, 
техните автори и налагането на справедливи 
наказания, предполага две изначално нерав­
нопоставени страни – отделният индивид 
(група от индивиди) и органите на държавата, 
разкриващи престъпната дейност, и тези, нала­