Държавен вестник, бр. 32, 2016 г., стр. 21

БРОЙ  32	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  21  
ратите, най-вече съдиите, неоправдано са 
поставени в унизително положение. Мотивите 
за обявявяне на противоконституционност 
са основани не толкова на съдържанието на 
оспорената процедура по чл. 29, ал. 2, 3 и 4 
ЗА (това са рамките на произнасянето по 
същество, очертани от искането и приетото с 
единодушие определение по допустимостта), 
а преди всичко на служебно установената 
противоконституционност на обслужваната 
от нея материалноправна норма. Става дума 
за неоспорената разпоредба на чл. 29, ал. 1 
ЗА, по силата на която при провеждане на 
процедурите, в които участва в изпълнение 
на възложените му от Конституцията и за-
коните функции, адвокатът „е приравнен 
със съдията по отношение на дължимото му 
уважение и му се дължи съдействие като на 
съдия“. Мнозинството конституционни съдии 
са приели, че тази норма е несъвместима 
с принципа на правовата държава, защото 
е неясна, лишена е от реално съдържание, 
създава условия за двусмислено тълкуване и 
противоречива практика по прилагането є. 
Не споделям основополагащата теза, развита 
в решението, по три причини.
Първо, Конституционният съд е надхвърлил 
пределите на конституционния контрол по 
същество, очертани с постъпилото искане и 
съответното определение по неговата допусти-
мост, т.е. налице е свръхпетитум. Припомням, 
че с Решение № 13 от 2012 г. по к.д. № 6 от 
2012 г. на КС мнозинството (с изключение на 
трима съдии, между които и аз) не прие за 
допустимо произнасянето по конституционосъ-
образността на отделни законови разпоредби 
само защото не бяха изрично посочени от 
вносителя, въпреки че съдът беше приел за 
разглеждане по същество неговото искане 
за обявяване на целия закон за противокон-
ституционен. Нещо повече, с решението по 
настоящото дело, макар и негласно, съдът е 
констатирал несъвместимост с конституци-
онния принцип на правовата държава и на 
други действащи правни норми – например 
чл. 215 от Закона за съдебната власт (ЗСВ), 
чл. 307, ал. 4, т. 3 ЗСВ във връзка с правилото 
по чл. 4.4 от Кодекса за етично поведение на 
българските магистрати, а имплицитно – дори 
и чл. 7, ал. 3 от Правилника за организация 
на дейността на Конституционния съд.
Второ, правните тези на мнозинството 
не са основателни и по същество. Поначало 
държава, чийто Основен закон не допуска 
съдиите да се ползват с особено уважение и 
получават относително по-голямо съдействие, 
за да изпълняват надлежно общественозна-
чимите си задачи, не може да претендира, че 
е правова и демократична. Сама по себе си 
разпоредбата на чл. 29, ал. 1 ЗА наистина не 
установява особен статус на съдията, който 
да му дава основанието да изисква специално 
съдействие и да очаква специално уважение 
при осъществяване на своите функции. Такъв 
статус обаче е създаден по силата на други 
устройствени и процесуални норми. Всъщност 
чрез съдържанието на чл. 29, ал. 1 ЗА само е 
утвърден един принцип, който обобщено се 
свежда до това, че доколкото на съдията се 
дължи съдействие и уважение при осъщест-
вяване на възложените му от Конституцията 
и законите функции, дотолкова се полага 
съдействие и уважение на адвоката при 
осъществяване на съответните на неговото 
положение на правен защитник функции. 
Дори и да липсваше специално регулиране на 
статуса на съдията, което в случая не е така, 
принципът за равностойно отношение към 
адвоката, когато изпълнява своите задължения 
по защита на правата на гражданите, би бил 
напълно съвместим с Конституцията, защото 
такъв специален статус винаги може да бъде 
нормативно създаден и в бъдеще. В него има 
дълбока конституционна логика – така, както 
съдията раздава правосъдие на гражданите 
и юридическите лица, решавайки правните 
спорове, от които би могла да зависи съдбата 
им, така и адвокатът осъществява не по-малко 
значимата задача да ги подпомогне с познания 
и умения в осъществяване на тяхното основно 
право на защита. 
Трето, в действителност правна регла-
ментация на дължимите към съдиите съдей-
ствие и уважение по повод изпълнението на 
техните функции съществува. В тази връзка, 
съобразявайки конституционната уредба на 
съдебната власт, законодателят е установил 
такъв статус на съдията, който е равен на 
статуса на другите магистрати – прокурори и 
следователи, т.е. всички се третират еднакво. 
По отношение на дължимото от третите 
лица съдействие е приложим чл. 215 ЗСВ, 
който не е изпразнен от съдържание, каквото 
безпочвено внушение се съдържа в мотивите 
на взетото от мнозинството съдии решение. 
Наистина конкретното му прилагане зави-
си от това кой е оправомощен по закон да 
ръководи съответната процедура (например, 
докато прокурорът ръководи досъдебната фаза 
на наказателния процес, съдията поема тази 
функция в следващата съдебна фаза). Сми-
сълът на посочената разпоредба е да постави 
акцент и отдаде изричен приоритет на задъл-
жението за съдействие на магистратите. Този 
приоритет очевидно не се дължи априори на 
личностните им качества, а се налага с оглед 
на признатата от Конституцията обществена 
значимост на техния институционален статус 
и важността на полагания от тях труд. Затова 
при осъществяване на правомощията им се 
очаква да получават нужното съдействие с 
предимство, с по-голямо усърдие, с повече 
внимание и грижа. Например, при липса на 
опасност за живота, здравето или наличието