Държавен вестник, бр. 66, 2024 г., стр. 30

СТР.  30	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  66
ниво. Поражда се съществен риск за правната 
сигурност като измерение на принципа на 
правовата държава, тъй като никоя легислатура 
не би могла да обвърже със своите законода­
телни разрешения която и да било следваща. 
Предвид изложеното обсъжданата консти­
туционна промяна – като създава вътрешна 
несъгласуваност в конституционно устано­
вения ред за конституиране на основните 
трайни институции на държавата и навлиза в 
пределите на резервираната за Велико Народ­
но събрание компетентност, в противоречие 
с разпоредбата на чл. 158, т. 3 по смисъла на 
„формата на държавно управление“, изведен в 
Тълкувателно решение № 3 от 2003 г. по к.д. 
№ 22/2002 г. – противоречи на изначалното 
конституционно разграничаване на овластява­
нето за конституционни промени на Великото 
Народно събрание и на Народното събрание 
по смисъла на чл. 153 от Конституцията. 
Поради изложеното Конституционният съд 
намира, че чл. 91б (нов), както е въведен с 
§ 5 ЗИД на Конституцията, е противокон­
ституционен като невалиден.
V. Относно промените в чл. 99, ал. 5 и 7 
и в чл. 102, ал. 3, т. 3, както са въведени с 
§ 7 и 8 ЗИД на Конституцията
При проведеното гласуване относно ос­
нователността на исканията за установяване 
на противоконституционност на промените 
в чл. 99, ал. 5 и чл. 102, ал. 3, т. 3, както са 
въведени с § 7 и 8 ЗИД на Конституцията, 
не се постигна изискуемото по чл. 151, ал. 1 
от Конституцията мнозинство от гласовете 
на повече от половината съдии от състава 
на съда, поради което исканията следва да 
бъдат отклонени.
А. Според съдиите Павлина Панова, Ма­
риана Карагьозова-Финкова, Таня Райковска, 
Атанас Семов, Янаки Стоилов и Соня Янку­
лова исканията са основателни.
1. Възприетият модел на служебно пра­
вителство до изменението на Конституцията
Доколкото един от мотивите на кон­
ституционните промени, предназначени да 
ограничат дискрецията на президента при 
формиране на служебно правителство, осно­
ван на позоваване и критики за злоупотреба 
с правомощия към служебните правителства 
в България през последните години, е укреп­
ването на парламентаризма чрез осигуряване 
на непрекъсваемост в дейността на парла­
мента, е необходимо, макар и накратко, да 
се посочат най-съществените характеристики 
на възприетия с Конституцията от 1991 г. 
институт на служебно правителство и да се 
очертае специфичното за отношенията във 
властовия триъгълник президент – правител­
ство – парламент според конституционната 
уредба на тази материя, която създателите на 
Конституцията от 1991 г. установяват.
Съществена характеристика на българския 
конституционен модел на парламентарно уп­
равление, възприет с Конституцията от 1991 г., 
която следва установените в континентална 
Европа парламентарни традиции и тяхното 
развитие, е, че управлението в държавата се 
осъществява от парламента чрез формирано 
от него правителство, което функционира, 
докато има парламентарна подкрепа, и че 
тя е република парламентарна с държавен 
глава, различаващ се от доминиращото, 
по-често в миналото, виждане за неговата 
предимно церемониална роля. Важно е да 
се подчертае, че президентът в българския 
парламентарен модел според създателите на 
Конституцията от 1991 г. се избира пряко от 
суверена, конституиран в избирателен корпус 
от политически дееспособните граждани, и 
макар да не е равнопоставен на парламента 
от гледна точка на представителство, той е 
равностоен с него по своята демократична 
легитимност. Накратко, акцентът, който съз­
дателите на Конституцията от 1991 г. поставят 
върху фигурата на българския президент като 
държавен глава, е, че той е демократично 
легитимиран и трябва да разполага с необ­
ходимата и достатъчна дискреционна власт, 
за да осъществи демократичната функция да 
брани интересите на титуляря на държавна 
власт – суверенния народ. 
В българския конституционен модел могат 
да бъдат разграничени според доктрината „ре­
довно“ правителство – избрано от Народно съб­
рание, правителство „в оставка“ – действащо 
при условията на чл. 111, ал. 1 и 2 от Основния 
закон, и „служебно“ правителство – назначено 
от държавния глава в хипотезата на чл. 99, 
ал. 5 от Конституцията от 1991 г.
Служебното правителство се възприема 
като особен вид правителство, което се със­
тавя само като крайно средство в ситуация 
на парламентарна криза. Невъзможността за 
постигане на парламентарна подкрепа (поради 
криза в отношенията между политическите 
сили в парламента) за избор на правителство 
се определя в доктрината и политическата 
практика като парламентарна криза. Във Ве­
ликото Народно събрание съществуването на 
служебно правителство като конституционно 
установен държавен орган в парламентарния 
модел на управление, назначен от президента 
и компетентен да ръководи текущите въпроси 
на вътрешната и външната политика за не­
определен, но определяем период от време – до 
избора на правителство от новоизбраното 
Народно събрание, не се оспорва. Служеб­
ният му характер произтича от източника 
на неговото овластяване – то се назначава 
от президента и той го легитимира, а не се