Държавен вестник, бр. 42, 2020 г., стр. 15

БРОЙ  42	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  15  
Обявените за противоконституционни 
ненормативни актове – закони във формален 
смисъл, решения на Народното събрание и 
укази на президента – са невалидни от при­
емането или издаването им. 
I. По допустимостта на искането, предмет 
на к. д. № 5/2019 г.
Искането за тълкуване на чл. 151, ал. 2, 
изр. трето от Конституцията, с което трич­
ленен състав на ВКС, гражданска колегия, е 
сезирал Конституционния съд, е недопустимо 
поради отсъствие на легитимиран субект по 
чл. 150, ал. 1 от Конституцията. 
За да бъде Конституционният съд валид­
но сезиран, е необходимо искането до него 
да изхожда от органите и лицата, посочени 
в чл. 150 от Конституцията, и поставеният 
въпрос за разрешаване да е в неговите ком­
петенции (чл. 149, ал. 1 от Конституцията). 
Това са особеностите на първата фаза в 
конституционния процес, която завършва с 
определение.
Според досегашната, непротиворечива 
практика на Конституционния съд (КС, съдът), 
правомощието по чл. 150, ал. 1, във връзка с 
чл. 149, ал. 1, т. 1 от Конституцията не може 
да се осъществи от състави на върховните 
съдилища, които решават конкретен съдебен 
спор. И точно в това им качество възмож­
ността за сезирането на съда е ограничена 
само до упражняване от състав на Върховния 
съд на едно-единствено правомощие – това по 
чл. 150, ал. 2 от Конституцията – за устано­
вяване противоконституционността на закон, 
по повод произнасяне по конкретен правен 
спор, предмет на конкретно съдебно дело. 
Правомощие да сезира Конституционния 
съд по чл. 150, ал. 1 от Конституцията имат 
пленумите на ВКС и ВАС, състоящи се от 
всички съдии и общите събрания на техните 
колегии, съгласно Тълкувателно решение № 3 
от 5.04.2005 г. по к. д. № 2/2005 г. на КС. 
До настоящия момент не е било подла­
гано под съмнение това правно разрешение, 
определящо процесуалната легитимация на 
сезиращия субект – ВКС или ВАС, по общата 
хипотеза на чл. 150, ал. 1 от Конституцията, 
отчитайки и спецификата на законодателство­
то, че пленумите и колегиите на върховните 
съдилища не осъществяват правораздавателна 
дейност, а че чрез исканията си до Конститу­
ционния съд упражняват свое властническо 
правомощие. В тълкувателното решение 
акцентът е поставен върху специфичните 
особености, свързани със сезиращия субект, 
като е очевидно, че обосноваването на проце­
суалната легитимация не е чрез използваната 
терминология, а чрез функциите, възложени от 
Конституцията на ВКС и ВАС (чл. 124 и 125), 
отчитайки и обстоятелството, че пленумът и 
колегията, макар и предметно специализирана 
част от съда, не правораздават, а упражняват 
върховен съдебен надзор за точно и еднакво 
прилагане на законите от всички съдилища. 
Хронологията, довела до образуване на 
настоящото дело обаче, е твърде необичайна 
и смущаваща. Необичайна, тъй като е в от­
крито несъответствие с действащата уредба, 
изложена в предходния абзац, и смущаваща, 
защото противоречи на класически (неизмен­
ни) правила за управленска субординация и 
компетентност, основаващи се на знания и 
опит, съобразно които повече специалисти в 
дадена правна материя, с идентичен длъж­
ностен статус, очевидно би следвало да знаят 
и могат повече, отколкото по-малък и силно 
ограничен брой от тях, относимо и към вър­
ховните съдилища. 
Първоначално състав (от трима съдии) 
на ГК на ВКС постановява определение за 
спиране на конкретно гражданско дело и за 
отправяне на искане до КС за тълкуване на 
чл. 151, ал. 2, изр. трето от Конституцията 
в открито съдебно заседание. Впоследствие 
въпросът е отнесен до колективния орган, 
единствено компетентен да иска задължител­
но тълкуване – гражданска колегия на ВКС 
(по числен състав от над 50 съдии), която 
след обсъждане взема решение да не сезира 
Конституционния съд. 
Въпреки установената практика на КС и 
противно на взетото решение от пленума 
на ГК на ВКС съставът внася искането за 
задължително тълкуване и така конституци­
онно дело № 5/2019 г. е образувано въпреки 
нелегитимността на сезиращия субект. 
В чл. 150 на Конституцията са уредени два 
възможни начина за сезиране на Конститу­
ционния съд от ВКС и ВАС. 
Първият е по ал. 1 в рамките на т. нар. 
абстрактен нормен контрол, където ВКС и 
ВАС са посочени наред с другите правоимащи 
субекти като равнопоставени. В рамките на 
чл. 150, ал. 1 от Конституцията ВКС и ВАС, 
както беше посочено, не правораздават, а 
упражняват властнически правомощия. 
Вторият е по ал. 2 на чл. 150 от Конститу­
цията и в този случай сезирането е от състав 
на Върховния съд по конкретно дело, т. е. 
като правораздавателен орган. Поради тази 
особеност сезирането на КС по ал. 2 е ограни­
чено само до упражняването на единственото, 
посочено от Конституцията, правомощие, 
свързано с оспорване противоконституцион­
ността на закон, за който съдът е приел, че 
е приложим във връзка с разглежданото от 
състава съдебно дело, но е недопустимо по 
отношение на абстрактното тълкуване.
Като се разширява кръгът на субектите, 
имащи право да искат тълкуване на Консти­
туцията, се заличават границите между ал. 1 
и 2 на чл. 150 от Конституцията по отношение 
на легитимираните субекти – съответно между 
пленарните състави или колегиите на двете