Държавен вестник, бр. 32, 2016 г., стр. 16

СТР.  16	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  32
на съдиите, прокурорите и следователите в 
зависимост от активността и преценките на 
адвокатския съвет по въпроси, свързани с 
осъществяването на дисциплинарната им 
отговорност, е в противоречие с нормата на 
чл. 117, ал. 2 от Конституцията“.
По делото са получени редица становища, 
които могат да бъдат отнесени в две групи.
В първата попадат становищата, че иска-
нето на главния прокурор е неоснователно и 
трябва да бъде отхвърлено. Такава позиция 
се съдържа в становищата на Министерския 
съвет, Министерството на правосъдието, Вис-
шия адвокатски съвет, Фондация „Асоциация 
за европейска интеграция и права на човека“ 
и Съюза на юристите в България. 
Обратната позиция – че искането трябва 
да бъде уважено, се съдържа в становищата 
на Върховния касационен съд, Висшия съде-
бен съвет, Националната следствена служба, 
министъра на вътрешните работи, Асоциаци-
ята на българските административни съдии, 
Асоциацията на прокурорите в България, 
Камарата на следователите в България и Съ-
вета на нотариусите на Нотариалната камара.
Останалите конституирани страни не са 
представили становище.
За да се произнесе, Конституционният съд 
взе предвид следното:
Положението на адвокатурата е уредено в 
Конституцията. То позволява на адвокатите да 
бъде предоставено от закона особено правно 
положение, което да им позволи да изпълня-
ват пълноценно основната си функция – да 
подпомагат гражданите и юридическите лица 
при защитата на техните права и законни 
интереси. Това особено правно положение 
на адвокатите не изключва допълнителни 
изисквания към дължимото им уважение и 
съдействие, стига тези изисквания да са ясно 
определени и да осигуряват реални възмож-
ности за изпълнението на конституционните 
им задължения. В правовата държава необ-
ходимостта от особено уважение и специално 
съдействие на адвокатите не може да бъде 
отречена предвид особено важната им роля 
в защитата на правата и законните интереси 
на гражданите и юридическите лица.
Оспорените разпоредби се намират в нераз-
ривна правна връзка и представляват елементи 
на единна процедура. Това предполага те да 
бъдат разгледани заедно и тяхната твърдяна 
противоконституционност – преценена в кон-
текста на тази връзка. 
По своята същност оспорените разпоредби 
уреждат ред, по който да бъдат установени и 
санкционирани нарушения на едно специфично 
право на адвокатите – да бъдат приравнени 
към съдии по отношение на дължимото им 
уважение и съдействие. Съдържанието на 
оспорените разпоредби не може да бъде раз-
крито, ако те не се изследват в контекста на 
онова право, съблюдаването на което законът 
изисква от тях да осигурят. Това не означава, 
че разпоредбата на чл. 29, ал. 1 ЗА се въз-
приема от Конституционния съд като обект 
на конституционен контрол в това производ-
ство – както пряко, така и косвено. Тя ще 
бъде обсъждана само и дотолкова, доколкото 
е необходимо, за да се изясни съдържанието 
на оспорените разпоредби.
Разпоредбата на чл. 29, ал. 1 ЗА предвижда 
право на адвоката да бъде приравнен със съдия­
та по отношение на дължимото му уважение 
и съдействие. Такова уважение и съдействие 
на адвоката се дължи от съда, органите на до-
съдебното производство, административните 
органи и другите служби в страната. 
Приравняването на адвоката към съдия 
по отношение на дължимото му уважение и 
съдействие предпоставя наличието на нор-
мативно уредено задължение на съдиите да 
се оказва особено уважение и съдействие, 
присъщо само на тях.
По отношение на съдействието, дължимо 
на всички магистрати (а не само на съдиите), 
такова задължение имат всички държавни 
органи, юридически лица и граждани. Това съ-
действие следва да осигури безпрепятственото 
изпълнение на функциите на съответния ма-
гистрат. По силата на приравняването същите 
органи и лица имат задължение да предоставят 
аналогично съдействие и на адвокатите при 
осъществяването на функциите им. Законът 
за адвокатурата обаче изрично изисква това 
съдействие за адвокатите да има специфични 
измерения и то да бъде „като на съдия“. Никъде 
в закон не може да бъде открито задължение 
на един съдия или на орган на досъдебното 
производство да оказва някакво конкретно и 
специфично съдействие на друг съдия, за да 
може приравняването на адвокатите на съдии 
по отношение на дължимото им съдействие 
да придобие конкретни измерения. 
Нито ЗСВ, нито други закони уреждат 
въпроса с дължимото на съдията уважение. 
Това едва ли би било възможно – уважение-
то е етична категория, което изисква лична 
мотивация на всеки човек. Уважението не 
може да възникне със закон. Дори Кодексът за 
етично поведение на българските магистрати 
урежда като основен принцип на рамката за 
регулиране на поведението на магистратите 
единствено изискването за вежливост и то-
лерантност.
Неизпълнението на задължение, което не 
може да бъде непротиворечиво дефинирано, 
в една правова държава не би могло да води 
до дисциплинарна отговорност. Липсата на 
ясно нормативно определено съдържание на 
въведеното със ЗА задължение на адвоката да 
бъде оказвано „дължимо“ уважение и съдей-