Държавен вестник, бр. 95, 2018 г., стр. 15

БРОЙ  95	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  15  
с вече (т. е. предварително) изяснено и уста-
новено от тълкувателното решение на ВКС 
съдържание. Към тях едва на второ четене на 
ЗИДГПК се прибави и основанието „очевидна 
неправилност“, без същото да е било обект 
на теоретично изследване или по отношение 
на което да е била формирана каквато и да 
било съдебна практика до този момент.
Освен изложеното по-горе поддържаме, че 
е налице нарушение на чл. 121, ал. 1 от Кон-
ституцията – на конституционния принцип 
за равенство на страните и състезателност 
в процеса. Изискването за безпристрастен 
съд е гаранция за спазване на принципа на 
правовата държава (чл. 4, ал. 1).
Принципът за равенство на страните в съ-
дебното производство (равенство на оръжията 
според процесуалното качество) е вътрешно 
присъщ елемент на по-широкото понятие за 
справедлив процес. Недопустимо е едната стра-
на да бъде поставяна в по-неизгодно положение 
от другата страна. В състезателно съдебно 
производство, в което страните се поставят 
при равни условия, се гарантира процесуал-
на справедливост, като водещо изискване е 
безпристрастност на съда, което е гаранция 
за равенство на страните в производството. 
Дали обаче може да се приеме, че в посоче-
ната хипотеза на „очевидна неправилност“ 
имаме безпристрастен съд при съобразяване 
на утвърдените критерии за безпристрастност 
(практика на Европейския съд по правата на 
човека в Страсбург), след като значението на 
това понятие се свързва най-вече с доверието, 
което съдът следва да излъчва по време на 
съдебно производство. Оттук, за да вдъхва 
доверие, съдът следва да спазва национална 
регламентация на съответните процедури чрез 
отстраняване на всички разумни съмнения 
относно безпристрастността на състава на 
съда, разглеждащ конкретното дело, не само 
от позициите на страните, но и през „погледа 
на непредубеден наблюдател“.
След тези разсъждения пред нас се от-
кроява и въпросът дали един съд, който в 
определение, постановено в закрито заседание, 
приема (дори и без да е сезиран от обжалва-
щата страна, представлявана задължително от 
юрист адвокат), че решение на въззивен съд 
е „очевидно неправилно“ и допуска на това 
основание служебно касационно обжалване, 
може да се нарече обективно безпристрастен 
при решаване по същество в основната фаза 
на процеса на въпроса за неправилността на 
решението? Може ли да се твърди, че ата-
куваното изменение е в синхрон с правните 
стандарти за независимост и безпристрастност, 
възприети в практиката на ЕСПЧ?
Достатъчно е чрез приложението на тази 
атакувана, неясна норма от гражданскопро-
цесуалния кодекс да се формира усещане за 
необоснована намеса на съда в частноправни 
отношения, без да се отчита естеството на 
гражданскоправното производство. Упраж-
няването на правото на жалба е въпрос, 
зависещ изцяло от страната в гражданското 
производство и дали е удачно законодателят 
да допуска пряка служебна намеса на каса­
ционния съд чрез служебно допускане до каса­
ционно обжалване в граждански процес по 
възприет от него ад хок критерий „очевидна 
неправилност“? 
Неправилността на обжалваното реше-
ние според чл. 281, т. 3 ГПК е елемент от 
касационната жалба, която се разглежда по 
същество в открито съдебно заседание, след 
допускане до касация на предвидените осно-
вания по чл. 280, ал. 1 ГПК. Този подход за 
намеса на съда без точен и ясен критерий и 
за постигане на ефект на прескачане на една 
от фазите води до нарушаване равенството на 
страните в процеса и състезателното начало 
(чл. 121, ал. 1), т. е. „равенството на оръжията“. 
Защото, след като в процесуалния закон този 
нов критерий не е съпроводен с изискване за 
обосноваване в изложението (дори и да бъде 
поне споменат от жалбоподателя), ответникът 
по касационната жалба не би могъл в отго-
вора до съда да изложи насрещни аргументи 
при бланкетно посочване на основанието, а 
ако съдът по своя инициатива (служебно без 
позоваване от страната) посочи основанието 
по чл. 280, ал. 2, пр. 3, то ще е изненада за 
тази страна (касатора) предвид закритото 
заседание по допустимост. 
Дали е възможно съставът на съда, до-
пускайки касационно обжалване на соче-
ното по-горе основание, да направи извод 
за „очевидна неправилност“, без да навлиза 
във фактическите и правните изводи на 
въззивната инстанция, изложени във въззив-
ното решение, и без да посочи конкретни, 
очебийни нарушения на материална или 
процесуална норма? 
Съчетаването в атакуваната разпоредба 
на различни по своята специфика дейности 
на касационния съд – едната очевидна, т. е. 
зрителна, предполагаща моментно, откри-
ващо се на пръв поглед нарушение, и друга-
та – по-скоро логическо-мисловна дейност, 
за преценка на неправилността като правна 
категория и като конкретно състояние на съ-
дебното решение, проявяваща се с различно 
съдържание, която няма място в тази фаза и 
най-малкото буди недоумение. Защото про-
цедурата, до която се отнася и най-висшата 
инстанция, която следва да я прилага, показва 
вътрешна противоречивост – недостатъчна, 
за да се изгради обоснован и ясен институт, 
който ще утвърждава равенството на учас-
тниците в производството и справедливостта 
на решението. 
Конституционният съд в своята практика 
(Решение № 16/1998 г. по к. д. № 7/1998 г. 
и Решение № 4/2009 г. по к. д. № 4/2009 г.) 
приема, че от съдържанието на чл. 119, ал. 1