Държавен вестник, бр. 88, 2021 г., стр. 8

СТР.  8	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  88
въздържат от всякакви мерки, които биха 
могли да застрашат постигането на целите 
на Съюза (чл. 4, пар. 3 ДФЕС).
Както бе посочено, двете природни дирек-
тиви на ЕС целят да бъде осигурено високо 
равнище на защита на биологичното разно-
образие, дефинирано от тях като европейско 
природно наследство. Разгледани в единство, 
тези формулировки от преамбюла на дирек-
тивите, проектиращи се и в разпоредбите на 
чл. 6 от Директивата за местообитанията, не 
оставят съмнение, че изведената на преден 
план и приоритетно бранената от тях ценност 
е биоразнообразието като източник на при-
родни услуги – ценност от значим публичен 
интерес. Тази отправна позиция на съюзния 
законодател до голяма степен обяснява защо 
посочените директиви не третират изрич-
но достъпа до правосъдие на засегнатите 
частноправни субекти, при реализацията 
на предвидените мерки за постигането на 
посочените с тях цел и резултати, а такава 
правна възможност е предоставена чрез 
други директиви на ЕС в областта на окол-
ната среда, каквито са например Директива 
2003/4/ЕO относно обществения достъп до 
информация за околната среда и за отмяна 
на Директива 90/313/ЕИО на Съвета (OВ, L 
41, 14.2.2003 г.), Директива 2004/35/ЕО относ-
но екологичната отговорност по отношение 
на предотвратяването и отстраняването на 
екологичните щети (OВ, L 143, 30.4.2004 г.), 
Директива 2001/42/ЕО на Европейския 
парламент и на Съвета от 27 юни 2001 г. 
относно оценката на последиците на някои 
планове и програми върху околната среда 
(OВ, L 197, 21.7.2001 г.), наричана и Директива 
за стратегическа екологична оценка (СЕО), 
както и Директивата относно оценката на 
въздействието на някои публични и частни 
проекти върху околната среда (ОВ, L 175, 
5.7.1985 г., посл. изм., Директива 2014/52 на 
Европейския парламент и на Съвета, OВ, 
L 124, 25.4.2014 г.). Публичният интерес е 
определящ и при прилагането на дерога-
цията, предвидена в чл. 6, пар. 4 (от чл. 6, 
пар. 3) от същата директива. По смисъла на 
цитираната разпоредба, само наложителна 
причина от по-важен обществен интерес, а 
не частен такъв (дори и при частен характер 
на проекта), и поради липса на алтернативно 
решение, може да оправдае даден план или 
проект, засягащ ЗЗ, да бъде осъществен, при 
оценка за съществено негативно въздействие 
върху местообитанията и видовете на нейната 
територия (изискващо подходяща оценка, 
която не може да бъде избегната). Същест-
веното е, че наложителните причини трябва 
да са от приоритетен публичен интерес, от 
социален или икономически характер – т.е. 
само значими обществени интереси могат да 
бъдат съпоставяни с целите на опазването 
на естествените местообитания, на дивата 
флора и фауна, посочени в директивата (ре-
шение на СЕС по дело C-182/10, Marie-Noëlle 
Solvay and Others v Région wallonne, пар. 75 – 78). 
В действителност, от никой частноправен 
субект не може да бъде отнето нещо, кое-
то по своето естество не би могло да бъде 
обект на частно притежание – природата и 
биоразнообразието (и предоставяните екосис- 
темни услуги) винаги са били и трябва да 
останат за настоящите и бъдещите поколе-
ния общодостъпно благо. Неговата защита 
е предмет на природните директиви на ЕС 
и предполага строги изисквания към дър-
жавите членки, каквито са и установените 
от разпоредбите на чл. 6 от Директивата за 
местообитанията императиви. Като нормен 
комплекс те формират този правен контекст, 
в който следва да бъде изясняван и прилаган 
ЗБР, включително и оспорената разпоредба 
на чл. 12, ал. 7 от него. Също така, внима-
ние заслужават различните финансови ме-
ханизми в ЕС, които наред с приноса си за 
опазване на ЗЗ са и средство за насърчаване 
на собствениците/ползвателите на земи, в 
такива зони, да партнират в този процес и 
са с компенсаторен характер по отношение 
на предвидените за тях ограничения и заб- 
рани. Що се отнася до защитния режим, 
предписан от разпоредбите на чл. 6, пар. 2 – 4 
от Директивата за местообитанията, на 
първо място, той се прилага от момента на 
изготвяне от ЕК на списъка на ТЗО и тях-
ното определяне на национално ниво не е 
необходима предпоставка за прилагането на 
този режим – това е наложително единствено 
за очертаване специалния правен статус на 
зоните в националното право. Задължени-
ето за прилагане на консервационни мерки 
(мерки за запазване) съгласно чл. 6, пар. 1 
от обсъжданата директива, относими за 
всички типове естествени местообитания, 
според приложение I, и видовете – според 
приложение II към нея, цели постигането 
на благоприятен консервационен статус 
и естествено предполага възстановяване. 
Мерките за запазване могат също да бъдат 
разглеждани като част от защитния режим, 
който се прилага и за определените като 
ЗЗ според Директивата за птиците. Както 
вече бе посочено в началото, установеният 
ред за определяне и обявяване списъка на 
ЗЗ не оставя съществена реална свобода 
на преценка за държавите членки – всяка 
квалифицирана като ТЗО територия те са 
задължени да обявят като ЗЗ. В практиката 
си СЕС отхвърля аргументите на държавите 
членки, когато се обосновават с изключения 
по икономически съображения, които не са 
основани на директивите. Изискването на 
Директива 92/43/ЕИО за определянето на 
необходимите консервационни мерки стес- 
нява свободата на националните органи на 
публична власт при създаването на правни 
правила или взимането на решения относно 
средствата и техническите опции за тези