Държавен вестник, бр. 84, 2021 г., стр. 5

БРОЙ  84	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  5  
мействата си нужди“. Не споделя виждането 
на омбудсмана, че оспорените разпоредби 
засягат и правото на наследяване, защото те 
не „възпрепятстват възможността превозни 
средства от категориите M2, M3 и N3 да 
бъдат наследени по закон или завещание от 
наследниците на починалия им собственик“, 
както и „не съществува пречка и те да бъдат 
прехвърлени чрез частно завещателно разпо­
реждане (завет) от собственика им на друго 
лице за след смъртта му.“ Поддържа, че обсто­
ятелството, че наследниците – физически лица, 
няма да могат да регистрират превозните сред­
ства, „не препятства настъпването на транс-
лативния ефект по пътя на наследственото 
правоприемство.“
Другата група становища и правни мне­
ния, която включва тези на министъра на 
транспорта, информационните технологии 
и съобщенията, Съюза на международните 
превозвачи, Камарата на автомобилните 
превозвачи в България и Конфедерацията на 
автобусните превозвачи, намират искането за 
неоснователно. 
Министърът на транспорта, информаци­
онните технологии и съобщенията поддържа, 
че оспорените разпоредби не засягат правото 
на лицата да владеят или да се разпореждат 
с притежаваните от тях МПС, „а се отнася 
само до едно ограничаване на правото на 
ползване“. Подчертава, че с разпоредбата на 
чл. 143, ал. 1, предл. второ от ЗДвП „се цели 
да не се подтикват гражданите да регистрират 
превозни средства, които служат за търговски 
цели и да ги използват при извършването на 
нераглементирани превози, които в Нака­
зателния кодекс са инкриминирани и като 
престъпления.“ Посочва, че надделяващият 
обществен интерес в случая не се свежда само 
до икономическите негативи, които произтичат 
от нерагламентираните превози, „изразяващи 
се в липсата на постъпления в държавния 
бюджет и в засягане на целия транспортен 
бранш, нарушавайки съществено конкурен­
цията в него, но пряко касае и безопасността 
на движението по пътищата.“ 
В становището на Съюза на международ­
ните превозвачи се поддържа, че твърденията 
в искането са неоснователни. Приема се, че 
с разпоредбата на чл. 143, ал. 1 от ЗДвП „не 
се ограничава правото на собственост“, а се 
„урежда регистрацията на моторните пре­
возни средства от категориите M2, M3 и N3, 
която е предпоставка за управлението им.“ 
Посочва се, че МПС от указаните категории 
не служат „за задоволяване на лични нужди 
и потребности и не могат да се ползват в 
ежедневието на потребителите“. Застъпва се 
виждането, че оспорените текстове „създават 
еднакви правни условия пред собствениците 
при експлоатацията на собствените им пре­
возни средства“, защото, когато „собственикът 
реализира икономическия си интерес от обекта 
на собственост – превозното средство, без да 
се регулира от лицензионния, търговския и 
данъчен режим, той нарушава в значителна 
степен обществения интерес, като същевре­
менно осъществява нелоялна конкуренция 
спрямо добросъвестните оператори на транс­
портния пазар.“
Камарата на автомобилните превозвачи в 
България (КАПБ) споделя разбирането, че „в 
случая не е налице пряко засягане на права и 
свободи на гражданите от оспорените разпо­
редби, като предпоставка за допустимост на 
искането.“ КАПБ подчертава, че товарни авто­
мобили от посочените в оспорените разпоредби 
категории „нямат приложение в ежедневието 
на отделните граждани“, защото „средноста­
тистическите семейства и граждани използват 
за личните си нужди автомобили от категория 
M1 (леки автомобили), които са с капацитет 
с не повече от 8 пътника.“ В становището се 
поддържа тезата, че „регистрирането на пре­
возни средства от категориите M2, M3 и N3 
на името на физически лица, нерегистрирани 
като търговци или земеделски стопани, служи 
за прикриване на нерегламентирана стопанска 
дейност.“ КАПБ приема, че посочените превоз­
ни средства се използват за търговски цели и 
възможността да се регистрират на името на 
физически лица „представлява предпоставка 
за извършване на нерегламентирани превози 
в „сивия“ сектор.“
Според становището на Конфедерацията на 
автобусните превозвачи в случая се оспорва 
конституционността на разпоредби, „които 
уреждат търговска/стопанска дейност и имат за 
пряк адресат лица, осъществяващи търговска 
дейност, а не граждани в това им качество.“ 
Твърди се, че категориите МПС, посочени в 
оспорените от омбудсмана разпоредби, не биха 
могли да се използват от „обикновените граж­
дани“ в ежедневието им, защото за тяхното 
управление се изисква лиценз и определена 
категория за водача, а именно – Д, Д1, С, С+Е. 
Поддържа се, че тези превозни средства се 
използват за търговски цели и възможността 
да се регистрират на името на физически 
лица създава предпоставки, от една страна, за 
извършване на нерегламентирани превози, а, 
от друга, за злоупотреби с държавния бюджет. 
Конституционният съд, като обсъди до­
водите в искането, постъпилите по делото 
писмени становища и правни мнения, както и 
относимата правна уредба, за да се произнесе, 
взе предвид следното:
Предмет на конституционното дело са 
разпоредбите на чл. 143, ал. 1, предл. второ 
от Закона за движение по пътищата и § 63 от 
преходните и заключителните разпоредби към 
Закона за изменение и допълнение на Закона 
за автомобилните превози.