Държавен вестник, бр. 95, 2011 г., стр. 17

БРОЙ  95	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  17  
право на труд и свободен избор на професия 
за тези лица, тъй като извън публичните 
длъжности, посочени в чл. 3, т. 23 ЗДРД…, 
те могат да продължат да работят и да бъдат 
назначени на други длъжности в дипломати­
ческото ведомство.
2. Необоснована е тезата на мнозинството, 
че ограниченията за заемане на ръководни 
и представителни длъжности в системата на 
МВнР са несъвместими с международните 
задължения на страната, произтичащи от 
Конвенцията за защита правата на човека и 
основните свободи (КЗПЧОС) на Съвета на 
Европа, Международния пакт за икономиче­
ски, социални и културни права (МПИСКП), 
Хартата на основните права на Европейски 
съюз (Хартата на ЕС) и Конвенция № 111 от­
носно дискриминацията в областта на труда и 
професиите на Международната организация 
на труда (МОТ).
Забраната за дискриминация по чл. 14 
КЗПЧОС се простира само върху правата и 
свободите, предвидени в конвенцията, между 
които не фигурира правото на индивида на 
равен достъп до представителните и ръковод­
ните публични длъжности (в този смисъл вж. 
решението от 1986 г. на Европейския съд по 
правата на човека (ЕСПЧ) по делото Glasenapp 
срещу Германия). От трайната и непротиворе­
чива практика на ЕСПЧ следва, че изискването 
за лоялност към демократичните принципи по 
отношение на държавната администрация и 
професиите, пряко обслужващи обществените 
интереси, съставлява компонент на легитим­
ната цел демокрацията да е в състояние да се 
самозащитава. Многократно е развивана тезата, 
че такава лоялност не може да се очаква от 
лица, обвързали миналото си с репресивните 
тайни служби на тоталитарната държава. В 
такива случаи ограничаването на достъпа до 
съответните длъжности е допустимо, стига да 
е пропорционално в светлината на истори­
ческия, политическия и социалния опит на 
всяка отделна държава, както и на конкрет­
ната степен на опасност за демократичните 
є устои (вж. решението на ЕСПЧ по делото 
Vogt срещу Германия). Дори и за консолиди­
раните стари демокрации ЕСПЧ приема, че 
държавата разполага с „легитимен интерес“ да 
изисква от държавните служители „специална 
връзка на доверие и лоялност“, защото тези 
служители в известен смисъл са носители на 
нейния суверенитет (вж. решението от 1999 г. 
на ЕСПЧ по делото Pellegrin срещу Франция). 
Така изложените положения не само не се из­
ключват, а дори се потвърждават от практиката, 
на която се позовава мнозинството съдии във 
взетото в противоположната посока решение. 
С решенията по делата Sidabras, Dziautas срещу 
Литва от 2004 г. и Raynis, Gasparavicius срещу 
Литва от 2005 г. изрично е прието, че ограни­
чението по отношение на бивши служители 
и сътрудници на КГБ да заемат определени 
длъжности е оправдано от гледна точка на 
легитимните цели, свързани със защита на 
националната сигурност, обществената безопас­
ност, икономическата основа на обществото и 
правата и свободите на другите, но жалбите са 
уважени само поради непропорционалността 
на това ограничение, тъй като несвоевременно 
е засегнало служебни позиции в частния, а не 
в публичния сектор. Решението на ЕСПЧ от 
2006 г. по делото Zdanoka срещу Латвия е не­
относимо към настоящия конституционен спор, 
защото няма връзка с въпроса за дискримина­
цията по чл. 14 КЗПЧОС, но интересно е да се 
отбележи, че с окончателния акт на Голямата 
камара е отхвърлена жалба за ограничаване 
на пасивното избирателно право на участие в 
парламентарни и местни избори само защото 
жалбоподателката е била активист на партия, 
която с дейността си е поставяла в опасност 
независимостта на държавата, както и правата 
и свободите на гражданите.
С въведените ограничения по отношение на 
лицата, сътрудничели на тоталитарните тайни 
служби, не се накърняват непропорционално 
трудови права, така както са установени от 
МПИСКП, Хартата на ЕС и Конвенция № 111 
на МОТ. Създаден е само един допълнителен 
критерий за заемане на висши ръководни и 
представителни длъжности в системата на 
МВнР, който е свързан с предотвратяване на 
нелоялност спрямо принципите на демокраци­
ята, държавния и обществения интерес. Става 
въпрос за допълнително квалификационно 
изискване за заемане на определена високо­
поставена работа, което не може да се третира 
като дискриминационно съгласно чл. 1, т. 2 
от Конвенция № 111 на МОТ. Заварените на 
съответните длъжности не се лишават от 
правото да изкарват прехраната си с труд, сво­
бодно избран и приет (чл. 6 от МПИСКП), от 
правото да работят или упражняват свободно 
избрана професия (чл. 15, т. 1 от Хартата на 
ЕС). Подлежащите на контрол разпоредби не 
обуславят уволнение на засегнатите лица от 
системата на МВнР, а, напротив, предвиждат 
преназначаването им на друга подходяща 
длъжност според натрупания опит и стаж, 
без да предвиждат забрана да изпълняват и 
осъществяват дипломатическата професия, 
както и да практикуват друга професия в 
рамките на дипломатическата служба. В края 
на краищата те са в пълен синхрон и с пре­
поръките по т. 11 от Решение № 1096 (1996) 
на Парламентарната асамблея на Съвета на 
Европа, които за съжаление продължават да 
са актуални в българските условия. 
Конституционни съдии: 
Владислав Славов,
Благовест Пунев,
Румен Ненков
12628