Държавен вестник, бр. 10, 2018 г., стр. 18

СТР.  18	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  10
В подкрепа на искането на омбудсмана 
са изразили становище: Висшият адвокатски 
съвет, Конфедерацията на независимите син­
дикати в България, Конфедерацията на труда 
„Подкрепа“, Съюзът на юристите в България 
и Фондация „Български адвокати за правата 
на човека“.
За неоснователно го намират: министърът 
на труда и социалната политика, Изпълнител­
ната агенция „Главна инспекция по труда“, 
Българската търговско-промишлена палата и 
Българската стопанска камара.
Съображенията в подкрепа на искането в 
обобщен вид се свеждат основно до следното: 
Оспорената разпоредба на чл. 245, ал. 1 КТ в 
частта є „в размер 60 на сто от брутното му 
трудово възнаграждение, но не по-малко от 
минималната работна заплата“ противоречи 
на чл. 16 и чл. 48, ал. 1 и 5 от Конституцията, 
на принципите на правовата държава (Преам­
бюла и чл. 4 от Конституцията) и социалната 
държава (Преамбюла на Конституцията) и 
на международните стандарти, въплътени в 
международните актове, по които Република 
България е страна – Всеобщата декларация 
за правата на човека, Европейската соци­
ална харта, Хартата на основните права на 
Европейския съюз, Международния пакт за 
икономически, социални и културни права и 
няколко конвенции на МОТ (Според член 6 
от Конвенция № 95 на Международната ор­
ганизация на труда от 1949 г. работодателят 
няма право да ограничава по какъвто и да 
било начин свободата на трудещите се да 
разполагат с работната си заплата.).
Висшият адвокатски съвет посочва като 
допълнителни основания за противокон­
ституционност противоречие с принципа за 
върховенството на Конституцията, закрепен 
в чл. 5, ал. 1 от Конституцията, и с принципа 
на равенство, закрепен в чл. 6, ал. 2, изр. 1 
от Основния закон.
Според Конфедерацията на независимите 
синдикати в България оспорената разпоред­
ба е в противоречие и със съдържащия се 
в Преамбюла на Конституцията върховен 
принцип за правата на личността, нейното 
достойнство и сигурност.
В своето писмено становище Фондация 
„Български адвокати за правата на човека“ 
изтъква, че в разпоредбата на чл. 245, ал. 1 
КТ не се регламентират условията, при които 
работодателят може да ограничи размера на 
дължимото трудово възнаграждение – осно­
вания и период от време. Акцентира се върху 
липсата на предвиден съдебен контрол.
Съюзът на юристите в България също из­
разява позиция в подкрепа на релевираното 
от омбудсмана противоречие с принципа на 
правовата държава. Позовава се и на колизия 
с регламентираното в чл. 136, т. 5 от Закона 
за задълженията и договорите (ЗЗД) право на 
предпочтително удовлетворение на кредитора, 
какъвто се явява работникът или служителят 
по чл. 245 КТ.
Министърът на труда и социалната полити­
ка, Изпълнителната агенция „Главна инспек­
ция по труда“, Българската стопанска камара 
и Българската търговско-промишлена палата 
поддържат, че искането на омбудсмана е из­
цяло неоснователно, тъй като законът държи 
сметка за обстоятелството, че в определени 
случаи работодателят може да не е в състо­
яние да изплати трудовото възнаграждение 
в пълен размер. Това може да се налага от 
различни причини, свързани с икономическото 
състояние на предприятието или пазарните 
условия. Именно поради това, като следствие 
от принципа за закрила на труда, се установява 
задължението за изплащане поне частично 
на трудовото възнаграждение, чрез което да 
се осигури издръжка на работника или слу­
жителя до момента на пълното изпълнение 
на задължението от страна на работодателя. 
Разпоредбата на чл. 245, ал. 1 КТ е израз на 
засилена защита, чрез която се гарантира не 
по-малко от минималната работна заплата 
за страната на работника или служителя 
независимо от икономическото състояние на 
работодателя. По този начин се разширява 
обхватът на правото на заплащане на труда 
на работника или служителя, като се опре­
деля минимален размер, който при никакви 
обстоятелства не може да бъде накърнен. В 
този смисъл чл. 245, ал. 1 КТ не отнема въз­
никналото субективно право на работника 
или служителя, а осигурява изпълнението 
му. Изтъква се, че съгласно чл. 245, ал. 2 КТ 
„разликата до пълния размер на трудовото 
възнаграждение остава изискуема и се изплаща 
допълнително заедно със законната лихва“, 
поради което не се ограничават правата на 
работника да търси и получи пълния размер 
на трудовото си възнаграждение.
Министърът на труда и социалната по­
литика счита, че при премахване на този 
минимално гарантиран размер ще настъпят 
по-неблагоприятни последици, при които 
работниците и служителите да са принудени 
да получават и по-малко от 60 процента от 
брутните си заплати или дори по-малко от 
минималната работна заплата, само за да могат 
да гарантират оцеляването си през месеца.
Изпълнителната агенция „Главна ин­
спекция по труда“ намира, че държавата 
е гарантирала изплащането на трудовото 
възнаграждение като конституционно право 
със съответните правни норми (чл. 128, т. 2 
КТ) и е създала държавен механизъм – чрез 
изпълнителната и съдебната власт, конститу­
ционното право да бъде реализирано.
Българската стопанска камара е представи­
ла становище, че законодателят с основание 
не е уредил изрично предпоставките за осъ­
ществяване на задължението на работодателя