Държавен вестник, бр. 75, 2019 г., стр. 6

СТР.  6	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  75
№ 17/2001 г., Решение № 15 от 2010 г. по к.д. 
№ 9/2010 г., Решение № 2 от 2011 г. по к.д. 
№ 2/2011 г., Решение № 14 от 2014 г. по к.д. 
№ 12/2014 г., Решение № 2 от 2015 г. по к.д. 
№ 8/2014 г. и др.) и е изведен като компонент 
на принципа на правовата държава.
При определяне на изискванията за заемане 
на държавна служба законодателят следва да 
постигне баланс между правото на участие в 
управлението, от една страна, и потребност­
та да се осигури квалифицирано, отговорно 
и лоялно упражняване на държавната власт, 
от друга. Тези две конституционни ценности 
трябва да се срещнат и да бъдат съвместени 
посредством метода на балансирана преценка 
на конкуриращи се принципи и основни пра­
ва като същностен компонент на правовата 
държава. Само по този начин се гарантира 
ефективност на държавното управление, но 
едновременно с това и недопускане на дис­
криминация в процеса на осъществяване на 
управлението.
За да не се превърнат в конституционно 
нетърпими ограничения на правото на труд, 
изискванията към митническите служители, 
които са митнически органи, по необходимост 
трябва да са съобразени с принципа за пропор­
ционалност. Преценката за пропорционалност 
на едно или друго законодателно разрешение 
не се прави абстрактно, а отношението на 
съразмерност между защитаваната цел и при­
лаганото средство се установява при съпоста­
вянето им. Затова изходът от повдигнатия спор 
за конституционосъобразността на чл. 10, ал. 1, 
изречение второ от ЗМ зависи от отговора на 
въпроса: дали въведеното с тази разпоредба 
ограничение в правото на труд е необходимо, 
подходящо и съразмерно средство за постигане 
на целения резултат в една правова държава, 
от която се очаква да защитава балансирано 
правата и свободите на всички свои членове 
(Решение № 2 от 2011 г. по к.д. № 2/2011 г.).
Според чл. 10, ал. 1, изречение първо от 
ЗМ една от предпоставките, на които трябва 
да отговарят митническите служители, вкл. 
и тези, които осъществяват функции на мит­
нически органи, е изискването лицето да не е 
осъждано за умишлено престъпление от общ 
характер. Присъствието на това негативно 
изискване е продиктувано от съображения от 
морално естество. Ценностите на държавно­
организираното общество обуславят разреше­
нието, според което осъдените за умишлено 
престъпление от общ характер не следва да 
имат правото да участват в управлението, тъй 
като са проявили незачитане на правовия ред, 
правата и интересите на социума. Поради 
това заемането на държавна служба в мит­
ническата администрация от лица, осъдени 
за извършени престъпления от общ характер, 
е морално неприемливо.
В доктрината се отчита връзката меж­
ду общественото доверие към държавните 
служители и гаранциите за етичността на 
тяхното поведение. Доверието, с което дър­
жавната служба се ползва в обществото, ще 
бъде сериозно разколебано, ако за държавен 
служител в митническата администрация се 
назначи лице, което се е отклонило от мо­
рално-етичните правила на поведение.
В правовата държава мерило за моралната 
непригодност да се изпълнява държавната 
служба по предписания от Конституцията 
начин – съобразно волята и интересите на 
нацията, е влязлата в сила присъда за извър­
шено престъпление. Доколкото съществува 
обществена потребност от пълна неопетне­
ност на държавната служба (Решение № 5 от 
2016 г. по к.д. № 2/2016 г.), Конституционният 
съд не отрича принципно подход, при който 
достъпът до държавна служба се прегражда и 
преди осъждането (Решение № 2 от 2018 г. по 
к.д. № 2/2018 г.). Въпросът е за мярата, защото 
всяко ограничаване на правото на труд, без 
да е постигната достатъчно висока степен на 
сигурност, че лицето е неспособно да се ръ­
ководи от „волята и интересите“ на нацията, 
посяга върху сърцевината на това право.
Възприетата в закона формулировка на 
изискванията към митническите служители, 
които са митнически органи, поставя знак за 
равенство между осъждането с влязла в сила 
присъда за умишлено престъпление от общ 
характер (чл. 10, ал. 1, изречение първо от 
ЗМ) и процесуалното качество на обвиняем 
или подсъдим за умишлено престъпление от 
общ характер (чл. 10, ал. 1, изречение второ 
от ЗМ) – те са напълно равностойни (Решение 
№ 7 от 2016 г. по к.д. № 8/2015 г.). Въпреки че 
доказателствената обезпеченост на обвинението 
е с различен обем в различните фази и стадии 
на наказателния процес, чрез оспорваното 
допълнение в ЗМ законодателят ограничава 
правото на труд на обвиняемите и подсъдимите 
със същия интензитет, с който това е сторено 
за лицата, осъдени с влязла в сила присъда. И 
ако нелоялността на лице с предходна съди­
мост е установена несъмнено с влязлата в сила 
присъда, то това положение не би могло да се 
пренесе автоматично и към лицата, които са 
привлечени като обвиняеми или са подсъдими, 
без да са осъдени. Същественият конститу­
ционноправен проблем се свежда до това, че 
оспорената уредба поставя знак за равенство 
между ограничението, налагано в резултат на 
осъждане, и това, възникващо вследствие на 
самообразувано, но неприключило наказателно 
производство. И в двата случая възникващи­
те за засегнатите лица правни последици са 
едни и същи, без да е налице конституционно 
оправдано основание за това (Решение № 7 от 
2016 г. по к.д. № 8/2015 г. и Решение № 5 от 
2016 г. по к.д. № 2/2016 г.)
Конституционният съд намира, че разпо­
редбата на чл. 10, ал. 1, изречение второ от 
ЗМ съдържа неясна формула за нелоялност, 
която законодателят свързва с процесуално­
то качество на обвиняем или подсъдим за