Държавен вестник, бр. 57, 2020 г., стр. 8

СТР.  8	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  57
предвидени в чл. 4, т. 1 от Закона за управле­
ние и функциониране на системата за защита 
на националната сигурност, чрез който се 
проявява правовата държава.
1. С § 1 от приетия закон една от основните 
дейности на Министерството на вътрешните 
работи (МВР) – охранителната дейност по 
опазване на обществения ред и осигуряване 
безопасността на движението по пътищата в 
Република България, е допълнена с нова за­
дача по охрана на лица. Принципно споделям 
необходимостта държавата да се ангажира с 
охраната на служители в органите на дър­
жавна власт, когато застрашеността им е във 
връзка с упражняване на техните функции. 
Като ценности от най-висш порядък и основни 
права правото на живот, личната свобода и 
неприкосновеност трябва да бъдат гарантира­
ни за всяко едно физическо лице. Несъмнено 
охранителната дейност е неделима част от 
дейността по опазване на обществения ред и 
осигуряване безопасността на движението по 
пътищата (чл. 14, ал. 1 от ЗМВР). Спрямо този 
фокус всяка от деветте конкретни форми на 
охранителна дейност, регламентирани в дейст­
ващия чл. 14, ал. 2 от ЗМВР, е ограничена по 
обекти и предназначение. Това е законовата 
гаранция правоохранителните функции на 
полицейските органи да не бъдат подменяни 
с други функции и цели. При очертаването 
на дейността по охрана на лица обаче Зако­
нът за изменение и допълнение на Закона за 
Министерството на вътрешните работи не 
предвижда такива предели, нито определя 
целите на тази охрана.
Опазването на обществения ред е публична 
функция, с която са ангажирани органи на 
държавна власт (чл. 105, ал. 2, чл. 143, ал. 3 
от Конституцията) с цел при определени в 
закона условия да бъдат гарантирани правата 
и сигурността на всички граждани. Именно 
затова общественият ред е и граница за уп­
ражняването на основните права на всеки 
отделен гражданин (чл. 37, ал. 2, чл. 41, ал. 1 
от Конституцията). Той е установеният с норма­
тивни актове ред, който осигурява възможност 
както да се упражняват конституционните 
права на гражданите, така и упражняването 
им да не бъде противопоставено на интере­
си, поставени на равнище, което ги определя 
като общи или обществени (Решение № 7 
на Конституционния съд от 1996 г.). В този 
смисъл гарантирането на обществения ред е 
предпоставка за упражняване и балансиране 
на правата. Регламентирането на охраната на 
лица като конкретна полицейска дейност, без 
законово да се определят обхватът, целите и 
условията на тази дейност, създава възмож­
ност последващо за ограничаване на права и 
противопоставяне на различни интереси, на 
субекти и институции.
С § 1, т. 2, с който се създава ал. 4 в чл. 14 
от ЗМВР, се предвижда, че охраната на лица се 
осигурява и осъществява при условия и по ред, 
определени с наредба на министъра на вътреш­
ните работи. По този начин законът прехвърля 
изцяло върху министъра на вътрешните работи 
преценката за условията, при които ще бъде 
осъществявана новата задача в охранителната 
дейност на МВР. Така се изоставя нормата на 
чл. 5, т. 3 от Закона за управление и функцио­
ниране на системата за защита на националната 
сигурност, изискваща Народното събрание, 
президентът на Републиката и Министерският 
съвет съобразно тяхната компетентност да оп­
ределят основните задачи на държавните органи 
и структури по чл. 3, ал. 1 от същия закон. 
В случая на законово равнище следва да бъдат 
определени условията, по които ще се осигурява 
и осъществява дейността по охрана на лица. 
Това е не само важна гаранция за законосъ­
образност, но и преграда срещу субективни, 
еднолично взети нормативни решения, които 
създават възможност законовата делегация да 
се запълва с различно съдържание сега или 
в бъдеще. Едва ли може да бъде споделено 
разбирането, че условията за извършването 
на охраната на лица, като предпоставки да 
бъде получена такава охрана, предполагат 
динамичност на материята, която може да 
бъде обхваната само с подзаконов нормативен 
акт, издаден от министър. Условията за всяка 
една правно регулирана дейност, особено в 
сферата на функционирането на органите за 
защита на националната сигурност, почиват 
на принципни изисквания. Затова и приетият 
закон трябва да изпълни своето предназначение 
като нормативен акт – да урежда обществени 
отношения, които се поддават на трайна уредба. 
Условията, при които лицата могат да ползват 
охрана от МВР, трябва да бъдат установени в 
закон най-малкото за да гарантират равенството 
пред него. „Нещо повече, след като уредбата 
може да се извърши еднолично от министъра 
... с наредба, на още по-голямо основание тя 
може да се извърши в синтезиран вид от Пар­
ламента“ (Решение № 3 на Конституционния 
съд от 2016 г.).
Като не е съобразен с изискванията на 
правовата държава, по-специално поради 
несъгласуваност с други законови изисквания 
(Закона за нормативните актове и Закона за 
управление и функциониране на системата за 
защита на националната сигурност), с липсата 
на яснота относно условията за извършване 
на охраната на лица и възможността за за­
пълването им с различно съдържание, § 1 от 
приетия закон не съответства на принципа на 
правовата държава. Правовата държава може 
да бъде опазена само ако съдържащите се 
в нормативните актове разпоредби са ясни, 
точни и непротиворечиви, защото в противен 
случай те не биха могли да регулират основ­
ните обществени отношения (в този смисъл