Държавен вестник, бр. 21, 2021 г., стр. 43

БРОЙ  21	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  43  
„(4) Лицата по ал. 1 – 3, които са влезли 
законно и желаят да пребивават на тери-
торията на Република България за период, 
по-дълъг от три месеца, подават заявление 
лично в дирекция „Миграция“ или в област-
ните дирекции на МВР по местопребиваване 
за издаване на документ за пребиваване по 
реда на този закон. Лицата, които са влезли 
до края на преходния период, подават заяв-
лението в срок до три месеца от влизането 
им на територията на Република България, 
а членовете на техните семейства, които са 
придобили това качество след края на пре-
ходния период, подават заявление в срок до 
три месеца от влизането им на територията 
на Република България.“;
б) в ал. 6 думата „разрешение“ се заменя 
с „документ“;
в) в ал. 8 след думите „Правото на“ се 
добавя „продължително или“;
г) алинея 9 се изменя така:
„(9) На лицата по ал. 1, на които е било 
разрешено продължително или постоянно 
пребиваване и които в рамките на преходния 
период или на една година след неговото из-
тичане не са подали заявление за издаване на 
документ за пребиваване на картов носител, 
се налага глоба в размер от 50 до 300 лв. и им 
се издава документ за пребиваване съгласно 
изискванията на този параграф.“;
д) в ал. 10 думите „предоставяне на“ се 
заменят с „издаване на документ за“;
е) в ал. 11 думите „Разрешенията за пре-
биваване по ал. 4 – 7 и ал. 9“ се заменят с 
„Документите за пребиваване по ал. 4 – 7 
и ал. 9“.
§ 34. В Закона за българските лични доку-
менти (обн., ДВ, бр. 93 от 1998 г.; изм., бр. 53, 
67, 70 и 113 от 1999 г., бр. 108 от 2000 г., бр. 42 
от 2001 г., бр. 45 и 54 от 2002 г., бр. 29 и 63 
от 2003 г., бр. 96, 103 и 111 от 2004 г., бр. 43, 
71, 86, 88 и 105 от 2005 г., бр. 30, 82 и 105 от 
2006 г., бр. 29, 46 и 52 от 2007 г., бр. 66, 88 и 
110 от 2008 г., бр. 35, 47, 82 и 102 от 2009 г., 
бр. 26 и 100 от 2010 г., бр. 9 и 23 от 2011 г.; 
Решение № 2 на Конституционния съд от 
2011 г. – бр. 32 от 2011 г.; изм., бр. 55 от 
2011 г., бр. 21, 42 и 75 от 2012 г., бр. 23 и 70 
от 2013 г., бр. 53 от 2014 г., бр. 14, 79 и 80 от 
2015 г., бр. 33, 81, 97 и 101 от 2016 г., бр. 85 и 
97 от 2017 г., бр. 14 и 24 от 2018 г., бр. 1, 12, 
17, 24, 34, 58 и 101 от 2019 г. и бр. 60, 69, 98 
и 101 от 2020 г.) в чл. 59 се правят следните 
изменения и допълнения:
1. В ал. 2:
а) в т. 7а думите „една година“ се заменят 
с „до три години“;
б) създава се т. 14а:
„14а. разрешение за продължително преби-
ваване на чужденец с отбелязване „студент“, 
в случаите по чл. 24в, ал. 4 от Закона за чуж-
денците в Република България – издава се от 
органите на Министерството на вътрешните 
работи със срок на валидност до две години;“
в) в т. 18 думите „до 5 години“ се заменят 
с „от 5 години или до искания от лицето срок, 
ненадвишаващ 5 години“.
2. В ал. 4, т. 1 думите „до 5 години“ се 
заменят с „от 5 години или до искания от 
лицето срок, ненадвишаващ 5 години“.
§ 35. В Закона за трудовата миграция и 
трудовата мобилност (обн., ДВ, бр. 33 от 
2016 г.; изм., бр. 97 от 2016 г., бр. 97 от 2017 г., 
бр. 24 от 2018 г. и бр. 34 от 2019 г.) се правят 
следните изменения и допълнения:
1. В чл. 5 ал. 2 се изменя така:
„(2) Нов достъп до пазара на труда за един 
и същ работник – гражданин на трета държа-
ва, който не е регистриран в Агенцията по 
заетостта като търсещо работа лице по този 
закон, се разрешава, когато има прекъсване 
на заетостта за период, не по-кратък от:
1. три месеца за сезонни работници – след 
достигането на максимално допустимия срок 
от 9 месеца в рамките на всеки период от 
12 месеца;
2. шест месеца – след изтичането на сро-
ка на вътрешнокорпоративния трансфер по 
чл. 32, ал. 2;
3. шест месеца – от датата на отнемането 
на предишното разрешение за извършване на 
дейност на свободна практика по чл. 44, ал. 1.“
2. Член 7 се изменя така:
„Чл. 7. (1) Достъп до пазара на труда на 
работници – граждани на трети държави, се 
разрешава за заемането на длъжности, за 
които не се изисква българско гражданство, 
когато:
1. общият брой на гражданите на трети 
държави с разрешено продължително преби-
ваване, работещи за местния работодател, в 
предходните 12 месеца не надвишава 20 на 
сто от средносписъчната численост на нае-
тите по трудово правоотношение, а за малки 
и средни предприятия по смисъла на чл. 3, 
ал. 1, т. 1 от Закона за малките и средните 
предприятия – 35 на сто;
2. предлаганите условия на труд и запла-
щане не са по-неблагоприятни от условията 
за българските граждани за съответната 
категория труд;
3. гражданинът на трета държава прите-
жава специализирани знания, умения и про-
фесионален опит, необходими за съответната 
длъжност.
(2) Работниците – граждани на трета дър-
жава, с разрешен достъп до пазара на труда 
могат да работят по трудово правоотношение 
или като командировани или изпратени в 
рамките на предоставяне на услуги на те-
риторията на Република България – само за 
конкретното юридическо или физическо лице, 
и за посочените в разрешението, издадено