Държавен вестник, бр. 93, 2004 г., стр. 10

С Т Р .  10
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  93
на всички средства за капиталови разходи, вклю-
чително и за придобиване на сгради и ограни-
чени вещни права в лицето на министерството,
очевидно ще породи конфликт на интереси—
кой съд да получи средства за тази цел или да
бъде ремонтиран, в кой район да се придобие
сграда за някое от звената на съдебната систе-
ма. При съществуващото законово решение
арбитър ще е този, който държи средствата. Така
дори сумарният бюджет на съдебната власт да
е в състояние да осигури безпрепятственото є
функциониране, той може да бъде поставян
винаги под съмнение, ако цялостното му управ-
ление е в ръцете не на една, а на две институ-
ции, изпълняващи различни функции в рамки-
те на държавата. В този смисъл чрез раздвоява-
не на бюджета е накърнена организационната
независимост на съдебната власт.
Тук е мястото да се вземе становище по до-
вода, че Министерският съвет организира сто-
панисването на държавното имущество, а съ-
дебната власт осъществява правосъдието в
страната, т. е. налице е проявление на принци-
па на “разделението на властите”: Фонд “Съ-
дебни сгради” е създаден още през 1925 г. и
досега е управляван от министъра на правосъ-
дието. Така в исторически план се е утвърдила
трайна представа, че капиталовите разходи и
съдебните имоти трябва да се управляват от
изпълнителната власт. Към днешно време схва-
щането се основава на разпоредбата на чл. 106
от Конституцията, още повече, че по традиция
в материалните закони съдебните сгради са
определяни като публична държавна собстве-
ност. Оттук и очакването, че залегналият в
чл. 106 от Конституцията принцип трябва да
има приоритет над принципите, прогласени от
чл. 117, ал. 2 и 3 за независима съдебна власт
със самостоятелен бюджет.
 В отговор трябва да се каже, че тази предс-
тава е градена при друга нормативна база—в
нито една от трите следосвобожденски консти-
туции няма разпоредби, че съдебната власт е
независима и има самостоятелен бюджет. По
тяхно време не е съществувала структура, как-
вато днес е Висшият съдебен съвет.
Не може да бъде възприет и другият довод
на Министерството на правосъдието, че разпо-
редбите на раздел “Съдебни сгради” от закона
представляват “форма на взаимодействие” меж-
ду изпълнителната и съдебната власт. По съ-
ществото си изразът е неверен, защото съдър-
жа очакване за сътрудничество. И в чисто лек-
сикален план едва ли би могло да се нарече “вза-
имодействие” правото да упражняваш част от
бюджета на друга власт, за който, както тук
неколкократно се повтаря, е самостоятелен. В
началото бе отбелязано, че за отношенията
между властите трябва да се съди само от раз-
поредбите на Конституцията—парламентът
приема държавния бюджет, включващ и бю-
джета на съдебната власт—чл. 84, т. 2; той из-
бира единадесет от членовете на ВСС—чл. 130,
ал. 3; министърът на правосъдието председа-
телства съвета—чл. 130, ал. 5; президентът из-
дава указ за назначаване на висшите магистра-
ти—чл. 129, ал. 2; той има правомощия да по-
милва—чл. 98, т. 11; Върховният касационен съд
следи за еднаквото и точно прилагане на зако-
на—чл. 124; Върховният административен съд
може да отменя актовете на Министерския
съвет—чл. 125. Вижда се, че в Конституцията
нормативна опора за сътрудничество в бюдж-
етната сфера няма.
На трето място, налага се да се отговори и на
довода, че в Конституцията правомощията на
ВСС са изброени изчерпателно в чл. 133 от
Конституцията—да назначава, повишава и ос-
вобождава магистрати. Оттук се прави извод,
че бюджетната сфера не е в прерогативите на
съдебната власт.
Възражението не държи сметка, че Консти-
туцията регулира обществените отношения чрез
най-общи по съдържание норми и принципи. Тя
не ги урежда, а и практически е невъзможно да
ги уреди в подробности. Буквалното четене на
основния закон не може да отговори на въпро-
сите—например: защо, след като в Конституци-
ята е записано, че министърът на правосъдието
може само да председателства заседанията на
ВСС, в закона той има правомощия наред с чле-
новете на съвета да прави предложения за наз-
начаване и освобождаване на всички магистра-
ти без изключение, защо в него съществува цяла
глава “Министър на правосъдието”? Кой ще
упражнява и отчита самостоятелния бюджет на
съдебната власт, след като и за ВСС такова пра-
вомощие в основния закон също не съществува?
Как ще бъде приложен на практика основният
конституционен принцип за независимата съдеб-
на власт със самостоятелен бюджет?
В заключение по настоящия раздел на реше-
нието—за разпоредбите на чл. 36 и 36а ЗСВ
съдът приема, че са противоконституционни.
Следващите два текста на чл. 36б и 36в сами по
себе си не противоречат на Конституцията, но
тъй като те представляват логическо единство
с предните две, също трябва да бъдат отменени.
 Наред с това се налага да бъде взето стано-
вище и по съществуващата уредба в последните
два текста—по отношение на фонд “Съдебни
сгради” и на фонд “Затворни сгради”, който има
пряка връзка само с изпълнителната власт. Не-
зависимо от това, че разпоредбите на чл. 36б и
чл. 36в в тази им част не касаят само съдебната
власт, и те трябва да бъдат обявени за противо-
конституционни. Отмяната се налага от същес-
твуващото единство на фондовете, породено от
посочените в чл. 36в ЗСВ общи източници за
набирането им. Частичната отмяна на текста ще
има за последица предоставянето на средствата
от двата фонда само на фонд “Затворни сгради”,
каквато очевидно не е идеята на закона.
На последно място по този раздел на ЗСВ се
налага и още едно пояснение. Член 36 от ЗСВ от
първоначалната му редакция през 1994 г. до