Държавен вестник, бр. 79, 2022 г., стр. 7

БРОЙ  79	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
и свободно упражняване на правото на труд 
във всички форми. 
В становището авторът се позовава и на 
обстоятелството, че правото на свободен избор 
на професия и правото на труд са уредени и 
защитени и от правото на ЕС в чл. 15 ХОПЕС, 
съгласно който всеки има право да работи 
и да упражнява свободно избрана или при-
ета професия, а всеки гражданин на Съюза 
„има свободата да търси работа, да работи, 
да се установява или да предоставя услуги в 
държави членки“.
Доц. д-р Ива Пушкарова излага и аргу-
ментира разбиране, че „поради радикални 
изменения в правната среда“, настъпили след 
влизане на разпоредбата на чл. 329 НК в сила, 
тя вече се намира в противоречие с чл. 48, 
ал. 1 и чл. 32, ал. 1 от Конституцията, гаран-
тиращи правото на труд и неприкосновеността 
на личния живот на гражданите, във връзка 
с чл. 57, ал. 1, според който основните права 
на гражданите са неотменими, и чл. 5, ал. 3, 
въвеждащ принципа на законоустановеност 
на престъплението. Излага се становище, че 
обектът на установеното с чл. 329 НК престъ-
пление са обществените отношения, от които 
за гражданите произтича задължението да 
полагат общественополезен труд, от който 
да получават средства за препитание. Към 
момента на създаване на разпоредбата това 
задължение е конституционно установено 
(чл. 73 от Конституцията на НРБ от 1947 г. 
и чл. 59 от Конституцията от 1971 г.). Неиз-
пълнението на задължението за полагане на 
общественополезен труд в условията на тота-
литарен правен ред се е оценявало още като 
неморална проява. По силата на действащата 
Конституция след освобождаване на трудо-
вия пазар в условията на пазарна икономика 
полагането на труд е установено като право, 
то е ориентирано към личността и нейното 
развитие и реализация, поради което отпада 
и определянето му като общественополезен. 
Присъединяването към актове на МОТ 
води до разширяване на правното понятие 
за труд до дейности, които не се упражня-
ват само по трудово правоотношение или 
не се упражняват постоянно по устойчиво 
и продължително правоотношение и нямат 
еднообразен характер, както и до такива, 
които могат да привлекат и нравствен упрек 
(порнография, проституция). Доц. Пушкарова 
отбелязва, че от връзката на чл. 48, ал. 1 с 
чл. 32 и 57 от Конституцията следва, че граж-
даните имат конституционно гарантирана 
от законите свобода да си набавят средства 
за препитание по всякакви правомерни на-
чини, трудови и нетрудови, дори когато те 
могат да бъдат оценени като безнравствени 
от определена гледна точка. В правовата 
държава пълнолетните граждани имат за-
дължение да спазват закона, а въпросите 
на нравствеността са техен частен въпрос, 
относим към интимната сфера на личността 
и правото на личен живот, защитени срещу 
регулативната и санкционната интервенция 
на държавата. Според това правно мнение 
след 1991 г. разпоредбата на чл. 329 НК няма 
обект и не защитава никакви ценности в сво-
бодното правово общество. С нея държавата 
навлиза репресивно в полето на правото на 
труд и личната свобода на гражданите. По-
сочва се, че от конституционното изискване 
за законоустановеност на престъплението 
следва, че проституирането трябва изрично 
и недвусмислено да бъде обявено за престъ-
пление, за да може да се търси отговорност 
от проституиращия. Изтъква се, че под-
веждането на проституцията под определен 
престъпен състав е резултат от тълкуване на 
Върховния съд, а тълкувателното решение е 
постановено в условията на тоталитарна, а 
не правова държава и е повлияно от консти-
туционната уредба на труда. Автоматичното 
и формално ангажиране на тълкувателната 
практика при прилагането на чл. 329 НК е 
довела, според предоставилия правното мне-
ние, до това, че българското правораздаване 
едностранно е въвело наказателно преслед-
ване за проституция, която не е забранена 
изрично от действащото законодателство. 
Обръща се внимание на факта, че междуна-
родноправните актове, обвързващи България, 
третират проституирането като положение на 
сексуална експлоатация – чл. 1 от Рамково 
решение на Съвета на ЕС № 2002/629/JHA 
относно борбата с трафика на хора; чл. 4 от 
Конвенцията на Съвета на Европа за борба 
с трафика на хора, 2007 г., и др., изброени в 
правното мнение.
По отношение на чл. 329, ал. 2 НК доц. 
Пушкарова се позовава на наднационално 
законодателство, където просията се разглежда 
като форма на принудителен труд – дефиници-
ята за него се съдържа в Конвенция № 29 на 
МОТ, както и в чл. 2 от Директива 2011/36/
ЕС на Европейския парламент и на Съвета 
от 5 април 2011 г. относно предотвратяване-
то и борбата с трафика на хора и защита на 
жертвите от него и за замяна на Рамково 
решение 2002/629/ПВР на Съвета. 
Доц. д-р Юлиана Матеева излага станови-
ще, че „Престъпленията, предвидени както 
в чл. 329, ал. 1, така и в чл. 329, ал. 2 НК, 
извикани на живот в коренно различна об-
ществено-политическа и икономическа ситу-
ация, отдавна са загубили своето значение на 
общественоопасни деяния. Логичният ход в 
случая би трябвало да премине през декрими-
нализиране на просията и безделничеството.“ 
Поддържа се, че оспорената разпоредба „пред-
ставлява санкционна охрана на задължението 
за полагане на труд, каквото конституциите 
от 1947 и 1971 г. предвиждат“. Акцентира се 
на аргумента, че „неупражняването на пра-
вото на труд, конституционно гарантирано,