Държавен вестник, бр. 36, 2011 г., стр. 18

СТР.  18	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  36
VII
Член 264, ал. 1 ИК
Алинея 1 на чл. 264 ИК регулира цялост­
ното оспорване законността на избори за 
народни представители, както и оспорването 
на избор на отделен народен представител и 
на член на ЕП от Република България пред 
органите по чл. 150, ал. 1 от Конституцията 
в определен срок. Право да оспорват имат 
самите кандидати, както и ръководствата на 
политическите партии и на коалициите.
Мотивите в искането надхвърлят съдър­
жанието на ал. 1 и обхващат целия чл. 264 
ИК с уредбата за оспорване законността на 
избори пред Конституционния съд. Твърди 
се, че такова оспорване противоречи на 
Конституцията, защото сред правомощията 
на Конституционния съд в чл. 149, ал. 1 от 
Конституцията не се предвижда оспорване 
законността на избор на член на ЕП от Ре­
публика България, а ал. 2 на същия чл. 149 
от Конституцията не допуска със закон да 
се дават или отнемат правомощия на Кон­
ституционния съд, както според искането е 
направено в Изборния кодекс, поради което 
се пледира за противоконституционност.
Искането се подкрепя от Института за 
модерна политика и Националната асоциация 
„Правна инициатива за местно самоуправле­
ние“.
Искането е неоснователно.
Всъщност по ал. 1 на чл. 264 ИК няма 
„оспорване“ пред органите по чл. 150, ал. 1 
от Конституцията. Тези органи са: най-малко 
1/5 от народните представители, президентът 
на републиката, Министерският съвет, ВКС, 
ВАС и главният прокурор, както и общинските 
съвети в определени случаи. До тях се пода­
ват жалби за нарушения при провеждането 
на изборите. Сама за себе си ал. 1 на чл. 264 
ИК не е противоконституционна, тъй като 
правото на жалби до държавните органи е 
основно конституционно право и е изрично 
предвидено в чл. 45 от Конституцията. 
Конституцията съдържа правомощията 
на Конституционния съд не само в чл. 149, 
ал. 1, както се сочи в искането, но и в други 
разпоредби (чл. 72, 97 и др.). Съгласно чл. 149, 
ал. 1, т. 7 Конституционният съд се произнася 
по спорове за законност на избор на народен 
представител. Този текст е от първоначалната 
редакция на Конституцията (1991 г.), т.е. не е 
променян въпреки осъществените по-късно 
изменения на Конституцията във връзка с 
присъединяването на страната към ЕС. Тези 
изменения на Конституцията (ДВ, бр. 18 от 
2005 г.) засегнаха редица нейни текстове, в 
т.ч. чл. 42 от Конституцията, като добавиха в 
него ал. 3 относно провеждането в страната по 
ред, установен в закон, на избори за членове 
на ЕП, т.е. ЕП присъства на конституционно 
равнище. Тогава, в 2005 г., при „европейското“ 
допълнение в чл. 42 съдържанието на чл. 149, 
ал. 1, т. 7 от глава „Конституционен съд“ не 
беше допълнено в смисъл, че уредбата важи 
и за член на ЕП от Република България. От 
това обстоятелство, както и от дебатите по 
приемането на Закона за избиране на членове 
на ЕП от Република България (отм.) Консти­
туционният съд заключава, че при осъществя­
ването на Втората поправка на Конституцията 
(2005 г.), както и при създаването на сега 
действащия Изборен кодекс законодателят 
има ясното разбиране, че членовете на ЕП от 
Република България по същество са народни 
представители. Това разбиране има опора 
в Договора за ЕС за това, че ЕП се състои 
от представители на гражданите на Съюза 
(чл. 9 и чл. 14, т. 2). След като членовете на 
ЕП, в т.ч. и тези от Република България са 
представители на народите на ЕС, Конститу­
ционният съд прави извода, че чл. 149, ал. 1, 
т. 7 от Конституцията има приложимост и 
относно избора на член на ЕП от Република 
България, поради което чл. 264 ИК във връзка 
с такъв избор не е противоконституционен.
VIII
Параграф 11 ИК
Уредбата, разположена в 21 алинеи, има 
преходен характер – отнася се само до избо­
рите за президент и вицепрезидент на репу­
бликата през 2011 г. Съдържа провеждането на 
експериментално гласуване по електронен път 
чрез интернет. Предвидено е да се приложи в 
най-много 5 секции в страната и най-много 
5 секции в чужбина.
В искането въпросното електронно гла­
суване се оспорва като нарушаващо тайната 
на вота. Оспорва се и неговата „експеримен­
талност“, тъй като резултатите от него не 
остават само като експеримент, а се включват 
в определянето на общия изборен резултат. 
Поддържа се, че § 11 ИК противоречи на чл. 10 
от Конституцията и международни договори, 
по които Република България е страна.
Искането се подкрепя от Български адвока­
ти за правата на човека и Висшия адвокатски 
съвет. Министерският съвет и Институтът за 
модерна политика са на противното становище.
Искането е основателно.
Определянето на електронното гласуване 
чрез интернет като „експериментално“ съдът 
преценява като юридически непрецизно: 
експеримент няма, а има възможност (не 
задължение) за гласуване чрез интернет в 
ограничен брой секции, определени от ЦИК, 
в страната и в чужбина. В изборната история 
на България има примери за прилагане на 
различни изборни системи само в два отделни 
окръга (1911 г.). Само за себе си електронното 
гласуване не е противоконституционно, би­
дейки вид дистанционно гласуване, каквото 
е отдавна практикуваното в други държави 
гласуване по пощата; принципно не е в про­
тиворечие с международни договори, по които 
Република България е страна.
Не така стоят обаче нещата с тайната на 
вота. Уредбата на опазването є в Изборния 
кодекс създава у съда основателни опасения