Държавен вестник, бр. 105, 2013 г., стр. 10

СТР.  10	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  105
онният интерес не следва да се игнорира, но 
трябва да се съобразява и гласува по устано-
вените процедури, а те не би трябвало да се 
заобикалят чрез едно разширително тълкува-
не на чл. 17, ал. 2, т. 6 ЗУЧК. Неслучайно в 
чл. 124, ал. 2 ЗУТ се посочва императивно, че 
е задължителен ОУП в два случая, а именно: 
когато обектите са от национално значение и 
когато се прилага ЗУЧК. В тези случаи е необ-
ходима заповед на централната изпълнителна 
власт – министъра на регионалното развитие. 
Съчетаването на интересите и обсъждането 
на всички въпроси по териториалното ус-
тройство, включително и тези от екологично 
естество, се постига чрез разпореждането на 
централната власт, основано на искането на 
общинския съвет, на който на общинско ниво 
принадлежи инициативата, представена от 
кмета в отговор на искане на инвеститора. 
Такова съгласуване не може да се постигне 
тогава, когато се използва изключението по 
чл. 17, ал. 2, т. 6 ЗУЧК. Решение, убедител-
но обосновано, което да е в съответствие с 
чл. 15 и 55 от Конституцията, може да има 
само при спазване стриктно на чл. 17, ал. 1 
ЗУЧК. А и текстът на ал. 2 на чл. 17 ЗУЧК 
не е така законово развит до степен, изключ-
ваща двусмислие и произволна преценка за 
прилагането на разпоредбата и вън от дейст-
вителните рамки на изключението.
Високите обществени очаквания от про-
мяната на ЗУЧК от 2013 г. са свързани с 
точно прилагане на разпоредбите му и огра-
ничаване приложното поле на изключенията. 
Тълкуването на чл. 17 трябва да бъде с оглед 
целта на закона. Затова са създадени и зони 
„А“ и „Б“, където се концентрира държав-
ната политика за запазване на българската 
природа по Черноморието. Тя се отнася и до 
държавните, и до частните притежания, като 
частният икономически интерес не може да 
доминира до степен да изключи изискването 
за ОУП по неустановени и неотносими кри-
терии (Решение № 6 от 1997 г. по к.д. № 32 
от 1997 г.). В чл. 52, ал. 3 от Конституцията 
е посочено задължението на държавата да 
„закриля здравето на гражданите“. Както се 
е произнесъл КС, това обхваща и създаването 
и запазването на условията на живот, които 
природата е създала, а изключенията трябва 
да са свързани с жизненоважни потребности 
(Решение на КС № 10 от 1995 г. по к.д. № 8 
от 1995 г.). Изключението е така дефинирано, 
че обхваща множеството, ако не и всички 
проекти в посочените хипотези (получен 
клас инвестиции) и се превръща в правило, 
несъвместимо с принципите, върху които се 
изгражда регламентацията за устройство на 
територията, но и регламентацията на об-
ществените отношения въобще съгласно чл. 4, 
ал. 1 от Конституцията. Така формулирано, 
изключението по ЗУЧК създава риск и за 
опазване на природата, и за формиране на 
икономическите отношения. И противно на 
изискването за трайно устойчиво развитие 
на Черноморското крайбрежие, практиката 
се подчинява на конюнктурни икономически 
съображения. Текстът позволява размиване 
на защитните механизми на природните да-
дености и влизане в непродуктивни спорове 
с неблагоприятни последици при нарушен 
баланс, посочен от самата Конституция.
В заключение Конституционният съд на-
мира, че чл. 17, ал. 2, т. 6 ЗУЧК следва да 
бъде обявена за противоконституционна на 
основание чл. 4, ал. 1, чл. 15 и 55 от Кон-
ституцията.
По втората част на искането на вносителя 
относно чл. 17а ЗУЧК Конституционният съд 
съобрази следното:
Определение на „дюни“ се съдържа в § 23 на 
допълнителните разпоредби на ЗИДЗУЧК (ДВ, 
бр. 27 от 2013 г.), новата т. 4, която определя, 
че „Пясъчни дюни“ са образувания, формирани 
от насипване на пясъци под въздействие на 
вятъра. Основните видове дюни са зараждащи 
се подвижни дюни, подвижни (бели) дюни, 
неподвижни дюни с тревна растителност (сиви 
дюни) и облесени дюни.“ В § 24 на допълни-
телните разпоредби е предвидено спирането 
на прилагането на ПУП, предвиждащи застро-
яване в поземлени имоти в границите на зона 
„А“, в които попадат пясъчни дюни, освен в 
случаите по чл. 17а ЗУЧК. Следователно не се 
прави никакво разграничение на вида дюни, а 
забраната се отнася до всички видове съгласно 
даденото в § 23 определение.
Със създадения нов чл. 17а, ал. 1 ЗУЧК се 
въвежда забрана за строителство и поставянето 
на преместваеми обекти и съоръжения, про-
мяната на предназначението и учредяването 
на ограничени вещни права върху пясъчните 
дюни, попадащи в границите на зони „А“ и „Б“ 
или в урбанизираните територии на населените 
места след границите на зона „А“. Въведени 
са изключения за обекти, формулирани в три 
точки. В т. 2 са посочени „обекти на техни-
ческата инфраструктура“. Това изключение, 
което има за основание на разрешението само 
наличието на ПУП, обезсмисля забраната и 
води до нарушаване на чл. 15 от Конститу-
цията. Обхваща се и инфраструктурата на 
частни обекти, което ще доведе (противно на 
целите на уредбата и на самото изключение) 
до урбанизиране на дюните и тяхното унищо-
жаване. Не е поставено някакво условие, което 
да насочва към специфични обстоятелства 
или изключителност на случая. Обезсмисля 
се самата забрана, още повече, че поначало 
се изключва в зона „А“ строителството (вж. 
чл. 10 ЗУЧК, а в чл. 17а ЗУЧК), на практика 
се стига до неограничено по силата на акт на 
местната власт урбанизиране на дюните. Няма 
съмнение, че изграждането на обекти на тех-