Държавен вестник, бр. 61, 2004 г., стр. 11

Б Р О Й  61
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  11
С оглед на наличието на посоченото реше-
ние, изясняващо съдържанието на разпоредба-
та, не може да се пристъпи към повторното є
тълкуване, за да се отговори “коя от двете про-
цедури за изменение в Конституцията трябва
да се приложи” при промени в насоките, избро-
ени в искането. Съдът вече е застъпвал такова
разбиране, като тъкмо приемането и постано-
вяването на същото решение е станало основа-
ние за прекратяване на образуваното дело и за
отклоняване по този начин на искането за тъл-
куване на чл. 158, т. 3 от Конституцията—опре-
деление от 10 април 2003 г. по к.д. № 21 от 2002 г.
Съображенията в това определение за “изчер-
пване на предмета на тълкуване” с отбелязано-
то решение, които съображения са приети въп-
реки съществуващото различие в тълкувателни-
те въпроси, са напълно относими към това дело.
Всъщност, ако след постановяването на ре-
шението е останала някаква неяснота, обосно-
ваваща като възможно тълкуването на разпо-
редбата с оглед на друг предмет, то тя е свърза-
на с въпросите за нарушаване на баланса между
висшите държавни институции, чиято система
е изградена от Великото Народно събрание. Но
даването на отговор на тези въпроси изисква те
да бъдат достатъчно конкретни и в тях доста-
тъчно точно да е посочено на какви национал-
ни държавни органи и какви именно функции
биха били възложени чрез конституционните
изменения, както и приемането на какви “ре-
шения” и “юридически актове” с “наднационал-
но, пряко и универсално действие по отноше-
ние на Република България” ще се предвиди в
Конституцията чрез изменяването є. Такава
конкретизация в искането липсва, а и тя едва
ли може да бъде направена пълно и изчерпа-
телно сега по въпросите по т. 1, 4 и 5 от искане-
то. Това е така, защото по тях поставянето на
Конституцията в съответствие с изискванията
за пълноправно членство е в зависимост от ха-
рактера, развитието и степента на интеграция
на Европейския съюз по времето на присъеди-
няването на страната ни.
На друг извод според мен не сочи обстоятел-
ството, че като обект на тълкуване в искането е
посочен и чл. 153 от Конституцията. От съдържа-
нието на искането следва, че текстът на тази раз-
поредба е включен не защото е неясен и поради
неяснотата му трябва да бъде тълкуван, а само
защото определя от кого друг освен от Велико
Народно събрание може да бъде изменяна и до-
пълвана Конституцията. От съдържанието на
искането следва също, че то не е за разкриване и
изясняване по пътя на тълкуването на съотноше-
нието между разпоредбите на чл. 153 и чл. 158,
т. 3 от Конституцията, които поначало не са в
конкуренция помежду си. Затова намирам, че
отбелязаното обстоятелство не е основание вместо
към отклоняване на искането да се пристъпи към
разглеждането му по същество.
Конституционен съдия: Стефанка Стоянова
СТАНОВИЩЕ И ОСОБЕНО МНЕНИЕ
на съдията Маргарита Златарева
по конституционно дело № 3 от 2004 г.
I. Становище
Становището се отнася до частта от реше-
нието относно актовете на вторичното право
на Европейския съюз, т. е. част от въпроса по
т. 1 от искането, по която авторът приема, че
зададеният въпрос е съотносим с искането за
тълкуване на чл. 153 във връзка с чл. 158, т. 3 от
Конституцията, но изразява несъгласие с ня-
кои от изложените мотиви.
Видно е, че след получаване на становищата
на конституираните като заинтересовани лица
по делото институции се установи колко общо,
нуждаещо се от корекции и уточнения е предя-
веното пред съда искане за тълкуване на чл. 153
във връзка с чл. 158, т. 3 от Конституцията.
1. Както е изяснено в решението, юридичес-
ките актове, които ще действат и по отношение
на Република България и ще се прилагат в стра-
ната след приемането ни в ЕС, са твърде раз-
лични по своята правна природа, което налага
категоричното им отграничаване за нуждите на
тълкуването. Разделянето им на първично и
вторично право на Общността се обуславя как-
то от органа, който ги създава, така и от начина
им на действие спрямо държавите членки и
гражданите на тези държави.
Обемът на тълкуване, очертан от Консти-
туционния съд с определението по допусти-
мост —чл. 153 във връзка с чл. 158, т. 3 от Кон-
ституцията, обхваща само една част от пра-
вото на Общността—така нареченото вто-
рично право.
Авторът на становището изразява съгла-
сие с извода в решението, че конституционна
клауза, предвиждаща прякото и универсално
действие на актовете на вторичното право на
Общността по отношение на Република Бъл-
гария, може да бъде приета по процедурата за
изменение на Конституцията, посочена в
чл. 154—156 от Основния закон. Този въпрос
може да се свърже с разпоредбата на чл. 158,
т. 3 от Конституцията.
Авторът на становището обаче изразява
несъгласие с тази част от мотивите на решени-
ето, обсъждаща националния суверенитет и
прехвърлянето на компетенции от Народното
събрание на институции на ЕС, създаващи вто-
ричното право на Общността.
2.1. Конституцията на Република България
не влага еднозначно значение в съдържанието
на понятието “суверенитет”. За нуждите на това
тълкуване изясняването смисъла на това поня-
тие от конституционноправна гледна точка не
се налага. Въпросът не е поставен изрично в
питането; това понятие не се обхваща и от раз-
поредбите, чието тълкуване се иска.
2.2. Освен това изрично в договора, учре-
дяващ Конституция за Европа (който ще вле-
зе в сила след ратифицирането му от страните