Държавен вестник, бр. 78, 2022 г., стр. 12

СТР.  12	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  78
2010 г.). Ако такъв кадрови „вакуум“ обаче е 
противоконституционен, ще следва, че органът 
е нелегитимен, ако съставът му не е попълнен, 
и всички негови актове, постановени в непъ-
лен състав, биха били недействителни. Тази 
логическа последица от абсолютизиране на 
принципа на континюитета при индивидуал-
ните мандати, разбира се, е крайна, житейски 
непригодна и рискува да постави под въпрос 
актовете на редица колективни органи с из-
текли мандати на всички или някои членове, 
продължили без изрична нормативна уредба 
да изпълняват функциите си. От изложеното 
следва, че извеждането по тълкувателен път 
на принцип на непрекъснатост при функци-
онирането на колективни органи, чиито чле-
нове имат индивидуални и независими един 
от друг мандати, всъщност рискува опасно 
да подкопае тяхното законосъобразно функ-
циониране и действителността на актовете 
им – последица, точно обратната на целта, 
преследвана с решението по настоящото дело, 
и несъвместима с Конституцията.
Да не говорим за напълно възможната хипо-
теза Народното събрание да избере само част 
от новите членове на Инспектората (според 
чл. 46 ЗСВ те се избират поотделно) – как ще 
се прецени кои от досегашните членове ще 
напуснат и кои ще продължат да изпълняват 
функциите си до избора на нови? 
Впрочем самият Конституционен съд оли-
цетворява необходимостта да се съблюдават 
установените в Основния закон времеви огра-
ничения при овластяването. Тъкмо по тази 
причина понастоящем съдът работи в състав 
от само десет съдии – поради неизпълнение от 
страна на Народното събрание на конституци-
онното му задължение да избере нови съдии на 
мястото на двамата съдии с изтекъл мандат, 
т.е. аналогията с предмета на настоящото 
дело е повече от очевидна, още повече като 
се има предвид, че мандатите както на кон-
ституционните съдии, така и на инспекторите 
към ВСС са индивидуални. Но ако е вярна 
тезата, според която при колективните органи, 
чиито членове имат индивидуални мандати, 
непрекъснатостта на функцията следва да 
има превес над времевото ограничаване в 
рамките на мандата, Конституционният съд 
би следвало да реши настоящото дело в пълен 
състав от дванадесет съдии, от които двама 
с вече изтекли мандати.
Към настоящия момент ситуацията, в 
която се намира Инспекторатът към ВСС, е 
отговорност на парламента в качеството му 
на субект както на конституираща, така и на 
нормотворческа функция. Ако Конституци-
онният съд обаче приеме, че при неизбиране 
на нови членове властовото упълномощаване 
на инспекторите продължава неограничено 
във времето, не само ще си присвои компе-
тентност на Народното събрание по въпрос, 
ангажиращ неговата изключителна преценка 
по гореизложените съображения (и с това ще 
се превърне във фактически автор на нова 
конституционна уредба), но и ще поеме зана-
пред отговорността за това състояние. Както 
и отговорността за всички подобни хипотези, 
които ще възникнат занапред по отношение на 
други държавни органи, за които това решение 
навярно, макар и според нас неоснователно, 
ще се прилага по аналогия.
Убедено смятаме, че върховенството на 
правото ще е в много по-голяма степен за-
щитено, ако решението по настоящото дело 
беше отправило ясно послание за недопус-
тимост държавните органи да пренебрегват 
вменените им от Конституцията задължения 
и по този начин да изиграе ролята на свое-
образно „ранно предупреждение“, с което да 
дисциплинира тяхното поведение занапред 
при стриктно спазване на изискванията на 
Основния закон, дори и с цената на това 
временно да се преустанови функциониране-
то на Инспектората към ВСС (включително 
като се отчита възможността да се приеме, 
че за периода след изтичането на мандатите 
на членовете му неговите актове и действия 
са недействителни), респ. и на други консти-
туционно установени органи, които занапред 
могат да се окажат в аналогично положение. 
Убедени сме впрочем, че ако Конституцион-
ният съд постанови такова решение, попъл-
ването на състава на тези органи би било 
основен приоритет на следващата легислатура, 
докато при противоположен изход на делото 
решаването на проблема може отново удобно 
да бъде отложено за неопределено време в 
зависимост от динамиката на политическата 
конюнктура, а не според изискванията на 
Основния закон.
Опасяваме се, че в стремежа си отговорно 
да обезпечим една важна държавна функция 
при проявена от парламента безотговорност 
рискуваме да подменим самата философия 
на предоставената на Конституционния съд 
изключителна компетентност в качеството му 
на върховна юрисдикция по защита и гаран-
тиране на върховенството на Основния закон. 
Като такъв работата му е да пази и наложи 
Конституцията като инструмент за контрол 
над властите, а не да я използва като средство 
за оправдаване и саниране на техните нару-
шения (вкл. и нарушения на самата Консти-
туция). Защото хипотезата, с оглед на която в 
настоящото дело се иска от съда да упражни 
тълкувателната си компетентност, по същество 
е свързана тъкмо с нарушаване на Основния 
закон от страна на Народното събрание. Не 
смятаме обаче за възможно едно нарушение 
на Конституцията да представлява основа за 
обосноваване на незаписан в Конституцията 
принцип, още повече като се има предвид, 
че нарушението засяга изрично формулирана 
конституционна разпоредба, докато въпрос-
ният принцип се извежда чрез тълкуване,