Държавен вестник, бр. 80, 2016 г., стр. 6

СТР.  6	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  80
закон (чл. 120, ал. 2 от Конституцията). В 
случая обаче законът не предвижда изклю-
чение от общото правило, поради което не 
се налага да се преценяват границите на 
допустимостта на законодателните решения 
с такъв характер, очертани с Тълкувателно 
решение № 14/2014 г. на КС. Достъпът до съда 
е осигурен за всички засегнати лица (чл. 147, 
ал. 1 АПК), а предмет на съдебната проверка 
е законосъобразността както в процедурен, 
така и в материалноправен аспект (чл. 145, 
ал. 1 и чл. 146 АПК). Оспорването обуславя 
спиране на изпълнението на издадения акт, а 
предварителното изпълнение е под контрола 
на съда (чл. 166 – чл. 167 АПК). Може да се 
направи обобщение, че е налице адекватна 
законова основа за провеждане на справед-
лив, публичен и състезателен съдебен процес 
между равнопоставени страни.
Институтът на вътрешния контрол в рам-
ките на самата прокуратура върху актовете и 
действията на отделния прокурор е установен 
първично в Закона за съдебната власт (ЗСВ). 
Не може обаче да бъде споделена тезата, че 
сам по себе си той изключва възможността 
за съдебен контрол. Нещо повече, такава 
възможност е предвидена изрично в чл. 143, 
ал. 1 ЗСВ. Следователно ЗСВ не въвежда 
такова изключение от принципа на обжал-
ваемост, каквото е визирано в чл. 120, ал. 2 
от Конституцията.
Възможността за съдебен контрол върху 
разрешението на прокурора по чл. 37 ЗБППМН 
не накърнява нито една от функциите на про-
куратурата, които са є възложени по чл. 127 
от Конституцията. Актът за настаняване за 
определен срок в специализиран дом за мало-
летни и непълнолетни произвежда незабавен, 
непосредствен ефект върху правата и свободите 
на засегнатото лице. Няма никакво основание 
този акт да се третира като проявление на 
прокурорски надзор спрямо органите и лицата, 
които по закон са отговорни за правилното 
изпълнение на принудителната мярка. Такъв 
надзор прокуратурата започва да упражнява и 
дължи впоследствие – от вземането на мярката 
до приключването на нейното изпълнение. Съ-
щественото в случая е, че съдебната проверка 
за законосъобразност на прокурорския акт, 
издаден по подлежащата на конституционен 
контрол разпоредба, не само не изключва, но 
и в никаква степен не ограничава ефективното 
упражняване на правомощието по чл. 127, т. 4 
от Конституцията.
В случая ефективността на средството за 
защита следва да се преценява и с оглед на 
особеността на конкретната хипотеза, а имен-
но, че с прилагането на чл. 37 ЗБППМН се 
ограничават права и свободи на лица, които 
поради незрялата си възраст се нуждаят от 
специални грижи и засилена правна защита. 
И в тази насока КС не намира противоречие 
с Основния закон, защото както ЗБППМН, 
така също ЗЗДете и Законът за правната по-
мощ (ЗПП) съдържат достатъчно разпоредби, 
чието надлежно прилагане създава гаранции 
за адекватен отговор на посочените специфич-
ни нужди. Първо, сравнена с процедурите по 
вземане на възпитателните мерки по чл. 13, 
ал. 1 ЗБППМН, някои от които също засягат 
правото на лична свобода и неприкосновеност 
(например настаняване във възпитателно учи-
лище-интернат), оспорената разпоредба създава 
опростен и ускорен ред, който се обуславя от 
изискванията за оперативност и бързина в усло-
вията на неотложност при относително по-ниска 
степен на интензивност на принудата от гледна 
точка на ограниченото є времетраене. Въпреки 
че в закона не са изброени изрично субектите 
с правен интерес да сезират компетентния 
административен съд с искане за проверка на 
акта по чл. 37 ЗБППМН, подходяща по този 
въпрос е аналогията с разпоредбата на чл. 23 
ЗБППМН в частта є, с която е очертан макси-
мално широк кръг от лица с право да обжалват 
пред съответния районен съд решението на 
местната Комисия за борба с противообщест-
вените прояви на малолетните и непълнолет-
ните при налагане на възпитателните мерки 
по чл. 13, ал. 1, т. 3 – 10 и т. 12 ЗБППМН. 
Този кръг включва родителите, лицата, които 
ги заместват, всички лица, които защитават 
правата и законните интереси на подлежащия 
на временно настаняване малолетен или не-
пълнолетен, а също и лично самия засегнат, 
когато е достигнал непълнолетие. По сходен 
начин в чл. 24а, ал. 2 ЗБППМН са определе-
ни и страните в съдебното производство пред 
районния съд по налагане на най-тежките 
възпитателни мерки по чл. 13, ал. 1, т. 11 и 13 
ЗБППМН. Второ, при оспорване на акта за 
временно настаняване по чл. 37 ЗБППМН съдът 
е обвързан със специалните правила по чл. 15, 
ал. 1 – 5 ЗЗДете за изслушване на засегнатото 
лице като „дете“ по смисъла на чл. 2 ЗЗДете. 
Трето, на подлежащото на настаняване лице е 
осигурена безплатна правна помощ по силата 
на чл. 15, ал. 8 ЗЗДете и чл. 22, ал. 1, т. 5 ЗПП 
във връзка с § 1, т. 11 ЗЗДете (елемент на до-
пълнителната разпоредба на закона). 
В заключение КС намира, че чл. 37 
ЗБППМН не накърнява основните права на 
малолетните и непълнолетните лица, за които 
се отнася. Затова искането на петчленния 
състав на ВАС за установяване на неговата 
противоконституционност следва да се от-
хвърли. Необходимо е накрая да се отбележи, 
че няма противоречие между основополага-
щите принципни положения, възприети по 
настоящото решение и решението на ЕСПЧ 
по делото „А. и други срещу България“. Във 
връзка с това следва да се има предвид, че 
докато проверката за конституционосъобраз-
ност на КС се основава върху абстрактното 
съпоставяне на съдържанието на оспорената 
законова разпоредба с предписанията на Кон-
ституцията, без да е необходимо доказване на 
действащото вътрешно право и съответната