Държавен вестник, бр. 35, 2007 г., стр. 7

Б Р О Й  35
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  7
С определение от 13 февруари 2007 г. съдът
е допуснал искането за разглеждането по съ-
щество. Със същото определение са конститу-
ирани като заинтересовани страни Народното
събрание, Министерският съвет, министърът
на правосъдието и министърът на финансите,
които са представили становища по делото.
Всички заинтересовани страни излагат доводи,
че искането на народните представители след-
ва да бъде отхвърлено изцяло.
Конституционният съд обсъди искането,
прецени съображенията, съдържащи се в него и
в становищата на заинтересованите страни.
При произнасянето по искането за противо-
конституционност на § 100—104 от преходните
и заключителните разпоредби на Закона за дър-
жавния бюджет на Република България за 2007 г.
не се получи необходимото мнозинство за ува-
жаването му. Липсата на мнозинство за една от
двете тези не позволи на съда да формира общи
мотиви.
I. Според съдиите Лазар Груев, Емилия Дру-
мева, Евгени Танчев, Димитър Токушев, Пламен
Киров и Красен Стойчев атакуваните текстове не
противоречат на разпоредбите на чл. 87, ал. 1 и 2,
чл. 88, ал. 1 и чл. 4, ал. 1 от Конституцията на
Република България, поради което искането след-
ва да се отхвърли по следните съображения:
А. Изложените доводи в искането са само за
допуснати процедурни нарушения при приема-
нето на посочените разпоредби, като съдържа-
нието им не се оспорва.
Относно поддържаното в искането твърде-
ние, че оспорените разпоредби са приети в нару-
шение на чл. 87, ал. 1 и 2 от Конституцията на
Република България, следва да се отбележи, че
Конституционният съд многократно е отстоя-
вал виждането си, че преценката за конституци-
оносъобразност на законотворческия процес
може да се основава само на стенографските
протоколи от заседанията на парламента (Ре-
шение № 3 от 1993 г. по к.д. № 2 от 1993 г., Реше-
ние № 18 от 1995 г. по к.д. № 16 от 1995 г., Реше-
ние № 25 от 1998 г. по к.д. № 22 от 1998 г., Реше-
ние № 28 от 1998 г. по к.д. № 26 от 1998 г., Реше-
ние № 1 от 1999 г. по к.д. № 34 от 1998 г. и др.).
Безспорно е, че стенографските протоколи пред-
ставляват официални документи за проведени-
те заседания на Народното събрание, от които
може да се установи наличието на необходимия
кворум и мнозинство за приемането на актове-
те, броят на гласуванията, с които е приет закон
или друг акт на Народното събрание, т.е. да се
установи спазването на конституционните изиск-
вания. От стенографските протоколи е видно, че
Четиридесетото Народно събрание  на своето
188 заседание на 16 ноември 2006 г. приема на
първо гласуване Законопроекта за държавния
бюджет на Република България за 2007 г., вне-
сен от Министерския съвет. На 19 декември
2006 г. народните представители са разгледали
на второ четене  Законопроекта за държавния
бюджет въз основа на доклада на водещата Ко-
мисия по бюджет и финанси. От стенограмата
на това заседание се вижда, че оспорените раз-
поредби са предложени от постоянната коми-
сия, която на свое заседание, проведено на 14 де-
кември 2006 г., е приела доклада по внесения от
Министерския съвет законопроект, като е пред-
ложила включването в законопроекта на оспо-
рените разпоредби по установения в Правилни-
ка за организацията и дейността на Народното
събрание (ПОДНС) ред. Докладът на комисия-
та включва всички направени между първо и
второ четене предложения за изменения и до-
пълнения на внесения законопроект.
Конституционната уредба на законодател-
ния процес е пестелива. Ето защо се налага
цялостният механизъм, представляващ проце-
дурата, по която се извършва обсъждането и
гласуването на законите, да бъде доразвит и
конкретизиран в нормативен акт, приет въз
основа на Конституцията. Така съгласно чл. 73
от Конституцията организацията и дейността
на Народното събрание се осъществяват въз
основа на Конституцията и на правилник, при-
ет от него. Изпълнявайки тази конституционна
повеля, парламентът приема ПОДНС.
Анализът на правилото за двете четения на
законопроектите потвърждава извода, че в слу-
чая няма противоконституционност, доколкото
“двете четения” са двете решаващи фази на за-
конодателния процес и протичат като обсъжда-
не и гласуване в пленарната зала на парламента.
Освен в пленарната зала обаче законопроекти-
те се обсъждат и гласуват и в постоянните коми-
сии на Народното събрание и именно затова
Конституцията подчертава, че те подпомагат
дейността на Народното събрание (чл. 79 от
Конституцията). По действащото парламентар-
но право преди първото четене законопроектът
преминава “фаза на комисия”, т.е. обсъжда се в
комисиите, на които е разпределен от председа-
теля на Народното събрание. След като зако-
нопроектът е приет в пленарна зала на първо
четене в “цялост и по принцип”, следва фазата
на писмени предложения, които народните пред-
ставители могат да правят по законопроекта,
като ги формулират и отправят до водещата
комисия, в случая Комисията по бюджет и фи-
нанси. Тази фаза не е спомената в Конституци-
ята, но без нея второто четене в пленарна зала
просто няма смисъл—защо да има второ четене,
ако законопроектът няма да може да бъде изме-
нян и допълван между двете гласувания? Спо-
ред уредбата в ПОДНС предложенията на на-
родните представители постъпват във водещата
комисия, където се обсъждат, при което може
да се формират предложения, изхождащи от са-
мата комисия, които биват включвани в нейния
доклад за второ четене. Този доклад съдържа
всички направени предложения от народните
представители след първото гласуване, включи-
телно и тези на комисията. Вносителят на зако-
нопроекта обаче няма право да прави предложе-
ния върху своя собствен законопроект. Поради
това упрекът, че оспорените текстове, приети
въз основа на предложения след първото гласу-