Държавен вестник, бр. 71, 2003 г., стр. 45

Б Р О Й  71
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  45
директора на Агенцията за застрахователен
надзор, представляват властническо волеизяв-
ление на административен орган, издадени въз
основа и в изпълнение на закон, с което се съз-
дават задължения за застрахователи, застрахо-
вателни брокери и агенти (т.е. за граждани и
юридически лица). Въз основа на тези белези
Указания № 21 следва да бъдат определени като
административен акт по смисъла на чл. 120, ал. 2
от Конституцията. Липсва закон, който изрич-
но да изключва съдебния контрол върху такъв
вид административни актове, поради което са
налице конституционно установените предпо-
ставки за допустимост на жалбата.
За да бъде даден обаче окончателен отговор
на въпроса за процесуалната допустимост на
жалбата, е необходимо да се определи какъв
вид административен акт са обжалваните Ука-
зания № 21 (например подаването на жалба
срещу общи и индивидуални административни
актове е ограничено във времето с определен
от закона преклузивен срок, с чието изтичане
се погасява правото на жалба; поради това по-
дадена след изтичането на този срок жалба ще
бъде процесуално недопустима).
С определение № 998 от 6.II.2003 г. по адм.
дело № 624/2003 г. тричленен състав на Върхов-
ния административен съд, пето отделение, е
приел, че с обжалваните указания се формули-
рат общи правила за поведение, насочени към
лицата, извършващи застрахователна дейност,
поради което те са нормативен администрати-
вен акт, прекратил е образуваното пред него
съдебно производство по жалбата на ЗАД “Али-
анц България Живот” срещу тези указания и е
изпратил делото по подсъдност на петчленен
състав на Върховния административен съд
(чл. 23 ЗВАС).
В Закона за Върховния административен съд
имплицитно се съдържа класификация на ад-
министративните актове на нормативни и не-
нормативни (виж чл. 22 и 23 ЗВАС), а ненорма-
тивните актове са разделени на общи и индиви-
дуални (виж чл. 6, 13, 15 и др. ЗВАС). Но имен-
но защото тази класификация е имплицитна,
ЗВАС не съдържа указания кои са признаците,
въз основа на които е направена тя. В съдебна-
та практика на Върховния административен съд
и в правната теория обаче трайно е застъпено
становището, че определянето на един адми-
нистративен акт като нормативен, общ или
индивидуален се прави въз основа на характера
на съдържащото се в акта волеизявление и не-
говото действие в две направления: а) брой на
лицата, до които се отнася (т.е. брой на адреса-
тите на акта), и б) еднократност или много-
кратност на неговото прилагане.
Въз основа на така определения критерий
Върховният административен съд, петчленен
състав, споделя направения от тричленния със-
тав извод, че обжалваните Указания № 21 са
нормативен административен акт. С тях са ус-
тановени забрана и конкретни правила за пове-
дение на застрахователи, застрахователни бро-
кери и агенти и тяхното действие е без ограни-
чение във времето, защото регулират повтаря-
щи се обществени отношения. От определяне-
то на указанията като нормативен администра-
тивен акт следват два извода по въпроса за до-
пустимостта на жалбата:
Първо, при обжалване на подзаконови нор-
мативни актове процесуалноправната легити-
мация следва от твърдението на жалбоподате-
ля за наличие на противоречие на обжалвания
акт с правна норма от по-висш ранг. Всяко про-
тиворечие на подзаконов нормативен акт с
нормативен акт от по-висока степен създава
опасност от засягане на права или законни ин-
тереси на жалбоподателя (сравни тълк. реш.
№ 21 от 26.Х.1995 г. по к.д. № 18 от 1995 г. на
Конституционния съд). Ето защо в този случай
не е необходимо да се изисква от жалбоподате-
ля да обосновава пряк и личен интерес от отмя-
ната, респективно обявяването на нищожност-
та на оспорения акт.
И второ, в съответствие с чл. 13, ал. 1 ЗВАС
проверка за срочност на жалбата не се извърш-
ва, защото според тази разпоредба жалба срещу
нормативен акт може да се подава без ограни-
чение във времето.
По изложените съображения Върховният
административен съд, петчленен състав, счита,
че жалбата на ЗАД “Алианц България Живот”
срещу Указания № 21 от 29.ХI.2002 г. на Аген-
цията за застрахователен надзор, утвърдени със
заповед № 145 от 29.ХI.2002 г. на директора на
тази агенция, е процесуално допустима.
II. По основателността на жалбата:
Според посоченото в тях правно основание за
издаването им обжалваните указания са по при-
лагането на чл. 42а, 43д, чл. 44, ал. 1 и чл. 45 ЗЗ,
а всъщност с тях се установява забрана за прив-
личане на нови застрахователни посредници.
Според разпоредбите на чл. 42а, 43д, чл. 44,
ал. 1 и чл. 45 ЗЗ застрахователна дейност може
да бъде извършвана чрез застрахователни бро-
кери и застрахователни агенти (чл. 42а), които
имат право на възнаграждение за посредничест-
вото, респективно за извършването на дейст-
вия, посочени в пълномощно от застраховате-
ля (чл. 43д, изречение първо и чл. 44, ал. 1, из-
речение първо), и при осъществяване на дей-
ността си спазват принципа на доброволността
и добросъвестно разясняват правата и задъл-
женията по застрахователния договор с оглед
защитата на интересите на застрахованите. От
тях директорът на Агенцията за застраховате-
лен надзор е направил изводите: че застрахова-
телните брокери и агенти, наричани с родовото
понятие “застрахователни посредници”, нямат
отношение към кадровата политика на застра-
хователя и в частност към подбора на други
посредници, че нямат право да преупълномо-
щават други лица с предоставените им от заст-