Държавен вестник, бр. 93, 2018 г., стр. 117

БРОЙ  93	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  117  
горепосочения устройствен правилник изрич-
но е предвидено, че дирекция „Медицински 
дейности“ съгласува и участва в изготвянето 
на нормативни актове в областта на медицин-
ските дейности, медицинското образование 
и квалификация и др. Това означава, че до 
4.11.2016 г., на която дата е влязъл в сила За-
конът за изменение и допълнение на Закона 
за нормативните актове (обн., ДВ, бр. 34 от 
2016 г., в сила от 4.11.2016 г.), съгласувателната 
дейност по проекта за процесната наредба 
не е приключила, тъй като на същата дата 
е извършено съгласуване от директор на ди-
рекция „Медицински дейности“, от началник-
отдел „ОММД“ и от гл. експерт „ОММД“ в 
Министерството на здравеопазването. Оттук 
съдът извежда извод, че преценката относно 
валидността и законосъобразността на оспо-
рения подзаконов нормативен акт следва да 
се осъществи съобразно разпоредбите на ЗНА 
в редакцията му, в сила от 4.11.2016 г., защото 
нормата на § 9 от преходните и заключител-
ните разпоредби към Закона за изменение 
и допълнение на Закона за нормативните 
актове (обн., ДВ, бр. 34 от 2016 г., в сила от 
4.11.2016 г.) изисква съгласуването на про-
екта да е извършено до влизането в сила на 
този закон, което в конкретния случай не е 
осъществено.
Съдът счита, че оспорената наредба е изда-
дена в изпълнение на законовата делегация на 
чл. 6, ал. 1 ЗЛЗ от компетентен администрати-
вен орган – министърът на здравеопазването, 
който е овластен изрично с нормотворчески 
функции по силата на чл. 115 от Конститу-
цията на Република България, във връзка с 
чл. 76, ал. 1 АПК. Наредбата е издадена за 
прилагането на чл. 6, ал. 1 ЗЛЗ, съгласно който 
лечебните заведения осъществяват дейността 
си при спазване на утвърждаваните с наредби 
на министъра на здравеопазването меди-
цински стандарти за качество на оказваната 
медицинска помощ и осигуряване защита на 
правата на пациента. От съдържанието и пре-
дметния є обхват е видно, че в съответствие 
с разпоредбите на чл. 7, ал. 2 и чл. 12 ЗНА 
процесната наредба урежда само материята, 
за която законът предвижда издаването є. 
Решаващият съдебен състав констатира, че 
в приложението към член единствен, ал. 1, 
т. 3.3.1 са регламентирани три нива на ком-
петентност: първо ниво на компетентност, 
второ ниво на компетентност и трето ниво на 
компетентност, и счита, че това не е в про-
тиворечие с чл. 6, ал. 1 ЗЛЗ. Тази категория 
обществени отношения подлежи на регламен-
тация с наредбата по чл. 46, ал. 3 във връзка 
с чл. 57, ал. 2, изр. 2 от ЗЛЗ, като нивата на 
компетентност са определени с издадената от 
министъра на здравеопазването по законовата 
делегация на чл. 46, ал. 3 ЗЛЗ Наредба № 49 
от 2010 г. за основните изисквания, на които 
трябва да отговарят устройството, дейността 
и вътрешният ред на лечебните заведения за 
болнична помощ и домовете за медико-соци-
ални грижи, в която наредба са уредени редът 
и критериите, по които се определя нивото 
на компетентност на клиниките, отделени-
ята и медико-диагностичните лаборатории 
на лечебните заведения за болнична помощ 
(чл. 1, т. 3), а конкретните изисквания, на 
които следва да отговаря структурата, за да 
є бъде определено ниво на компетентност, са 
посочени в съответния медицински стандарт, 
утвърден за конкретната специалност, по която 
структурата осъществява дейност. Взаимовръз-
ката и съотношението между съпоставяните 
подзаконови нормативни актове, въпреки 
различния им предметен обхват, е очертана 
от нормата на чл. 57, ал. 2, изречение 1 от 
ЗЛЗ, съгласно която клиниките, отделенията 
и медико-диагностичните лаборатории имат 
ниво на компетентност, определено в съот-
ветствие с утвърдените медицински стандарти 
по чл. 6, ал. 1 ЗЛЗ. Ето защо съдът счита, 
че съобразно цитираната разпоредба именно 
медицинските стандарти служат за основа при 
определяне нивото на компетентност, поради 
което не е налице упражняване на нормот-
ворческа компетентност извън дефинирания 
от закона предмет.
Настоящият съдебен състав намира, че в 
случая е спазено правилото на чл. 75, ал. 3 
АПК, изискващо процесният нормативен 
административен акт да има наименова-
ние, сочещо вида и автора на акта, както и 
главния му предмет. Текстът на наредбата е 
удостоверен по реда на чл. 78, ал. 1, т. 2 АПК 
от издателя є и е изпълнено изискването на 
чл. 78, ал. 2 АПК за обнародване на подзако-
новия нормативен акт в „Държавен вестник“ 
като условие за неговата валидност.
Съдът счита, че при постановяване на 
процесния нормативен подзаконов админи-
стративен акт са допуснати съществени на-
рушения на административнопроизводстве-
ните правила, тъй като оспорената наредба е 
издадена в несъответствие с императивните 
норми на чл. 28, ал. 2 и чл. 26 ЗНА в отно-
симата редакция на закона. Това е така, за-
щото подзаконовото нормативно регулиране 
е конституционно призната функция на вис­
шите органи на изпълнителната власт, осъ-
ществявана в публичен интерес, съобразно 
нормата на чл. 115 от Конституцията на Ре-
публика България. Дейността по издаване на 
нормативни административни актове съста-
влява същностен белег на държавното упра-
вление и основен правен регулатор, поради 
което се подчинява на общите принципи на 
чл. 4, 6, 8 и 12 АПК – законност, съразмерност, 
равенство и достъпност, публичност и про-
зрачност. Спазването на предвидената проце-
дура е императивно задължение на натова-
рените с нормотворчески правомощия адми-
нистративни органи, обезпечаващо законосъ-
образното формиране на управленски решения 
и приемането на регулиращите определени