Държавен вестник, бр. 66, 2024 г., стр. 27

БРОЙ  66	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  27   
връзка на лицето с друга държава действи­
телно се явява в конфликт с принципа за 
суверенитета, изискващ държавните политики 
в различните сфери на обществения живот 
да са подчинени изключително на интереса 
на държавата и нейните граждани. 
Макар и разпоредбата на чл. 110 от Консти­
туцията относно изискванията за членовете на 
Министерския съвет да препраща към чл. 65, 
ал. 1 досежно народните представители, това 
не изключва различен подход при преценката 
на тяхната конституционосъобразност, до­
колкото тази преценка следва да се основава 
на принципите на Основния закон, а не на 
съображения от правнотехнически характер. 
С обявяването на изменената разпоредба на 
чл. 110 за противоконституционна като нева­
лидна уредбата възстановява предишното си 
съдържание, в което препраща към чл. 65, ал. 1 
в редакция, която не допуска лица с двойно 
гражданство да бъдат избирани за народни 
представители, а следователно и за министри. 
Поради изложеното съдиите намират, че 
промяната в чл. 65, ал. 1, изр. второ, както 
е въведена с § 3 ЗИД на Конституцията, не 
е противоконституционна, но промяната в 
чл. 110, както е въведена с § 9 ЗИД на Кон­
ституцията, е противоконституционна като 
невалидна.
По промяната на чл. 93, ал. 2, както е 
въведена с § 6 ЗИД на Конституцията
Конституционният съд посочва, че с из­
менението в чл. 93, ал. 2, както е въведено 
с § 6 ЗИД на Конституцията, самостоятелно 
са предвидени изискванията за избираемост 
на президент, без да се препраща както в 
предходната редакция на разпоредбата (преди 
влизане в сила на ЗИД на Конституцията) 
към условията за избиране на народен пред­
ставител. С промените не се създава ново по 
същество нормативно съдържание на разпо­
редбата в чл. 93, ал. 2 от Основния закон, а тя 
се привежда по този начин в съответствие с 
отмяната на забраната за двойно гражданство 
за народните представители и министрите в 
чл. 64, ал. 1 и чл. 110 от Конституцията, както 
е предвидено с § 3 и 7 ЗИД на Конституцията. 
С обсъжданата нова формулировка на раз­
поредбата на чл. 93, ал. 2 от Конституцията 
не се променя смисълът на изискванията и 
целите на конституционната уредба, вложени 
от създателите на Конституцията от 1991 г. 
Поради това Конституционният съд намира, че 
разпоредбата на чл. 93, ал. 2, както е въведена с 
§ 6 ЗИД на Конституцията, не противоречи на 
основополагащи конституционни принципи.
Поради изложеното Конституционният съд 
намира, че промяната в чл. 93, ал. 2, както 
е въведена с § 6 ЗИД на Конституцията, не 
е противоконституционна.
ІV. Относно чл. 91б (нов), както е въведен 
с § 5 ЗИД на Конституцията
Обсъжданият чл. 91б е въведен в Основния 
закон с § 5 ЗИД на Конституцията и поста­
новява: ал. 1: „Народното събрание спазва 
принципите на откритост, прозрачност, пуб­
личност и обоснованост при избора на чле­
нове на органи, които изцяло или частично 
се избират от него, за да гарантира тяхната 
независимост.“, и ал. 2: „Решенията за избор 
се приемат с мнозинство две трети от всички 
народни представители, когато това е пред­
видено със закон.“
Това е изцяло нов текст, разположен в 
глава трета от Основния закон – „Народно 
събрание“. Той установява „принципи“ и изиск­
вания при упражняване на конститутивната 
компетентност на Народното събрание. В 
ал. 1 на чл. 91б са изброени в самото начало 
„принципите“, които Народното събрание 
трябва да следва „при избора на членове на 
органи, които изцяло или частично се избират 
от него“. Те са отнесени към всички случаи 
на упражняване на конститутивната компе­
тентност на парламента (липсва например 
препратка към чл. 84, т. 8 от Конституцията) 
и следователно трябва да бъдат съобразявани 
винаги, когато парламентът избира члено­
вете на органи „които изцяло или частично 
се избират от него“, независимо дали става 
въпрос за основни конституционно установе­
ни органи на държавата, за други държавни 
органи, предвидени или не в Конституцията. 
Дефинирана е и целта на съблюдаване на 
изброените „принципи“ от Народното събра­
ние – „за да гарантира тяхната [на органите] 
независимост“. В действителност тази част от 
конституционния текст визира изисквания (те 
не са, а и трудно биха могли да бъдат изчер­
пателно изброени – остават извън изброеното 
въпроси, като този за мандата, за стабилността 
на заеманата служба и т.н.), произтичащи от 
основополагащи за държавния ред принципи 
и проявяващи се в дейностите по управление 
на държавата, между които на преден план са 
принципът на народен суверенитет, на право­
вата държава и на разделението на властите, 
прогласени в разпоредбите на чл. 1, 4 и 8 от 
Конституцията. Предписаните в чл. 91б изиск­
вания, въведени с § 5 ЗИД на Конституцията, 
са по-скоро относими към технологията на 
реализация на тези основополагащи принци­
пи, подходящото място на каквато уредба е 
в Правилника за организацията и дейността 
на Народното събрание.
Конституционният съд най-напред обръ­
ща внимание, че конституционни текстове 
не се създават, за да нямат самостоятелен 
ефект – всеки от тях. Използваната словесна 
конструкция от конституционния законода­
тел в чл. 155 и 156 е „закон за изменение и