Държавен вестник, бр. 61, 2014 г., стр. 77

БРОЙ  61	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  77  
възмездно или безвъзмездно и пр.), е частна. 
Член 17, ал. 3 от Конституцията прогласява 
нейната неприкосновеност. 
Правото на собственост е най-широкото 
по съдържание субективно вещно право. То 
позволява на собственика да прави с вещта 
всичко по начин и при условия, каквито той 
намери за добре. Възможните поведения, тра­
диционно, най-общо и условно, се групират в 
трите правомощия – на владение, ползване и 
разпореждане с вещта. Разпореждане е всяко 
правно действие, което ограничава обема или 
изцяло прекратява правото на собственост. 
Правото на собственост е противопоста­
вимо на всички останали правни субекти и в 
този смисъл е абсолютно. Третите лица, вклю­
чително държавата, трябва да се въздържат 
от всякакви неоснователни действия, които 
пречат на неговото упражняване. Обявявай­
ки частната собственост за неприкосновена, 
Конституцията изключва възможността друг, 
освен собственика, да прекрати или да огра­
ничи правото му на собственост, освен при 
предвиденото в чл. 17, ал. 5 принудително 
отчуждаване на собствеността за държавни 
или общински нужди. 
Решение № 15 от 2001 г. на КС посочва, че 
отбелязаното конституционно изискване по 
чл. 17, ал. 1 е за гарантиране и защитаване от 
закона на правото на собственост в границите, 
в които то може да бъде упражнявано. Тези 
граници са от значение за очертаване същност­
та на самото право. Те съгласно чл. 57, ал. 2 
от Основния закон се определят от правата 
и законните интереси на останалите правни 
субекти, чието засягане конституционната 
норма не допуска.
2. Постановявайки предаването им само 
безвъзмездно и само на определени места, 
оспорената разпоредба ограничава правомо­
щието на собственика – физическо лице, да 
се разпорежда свободно с ОЧЦМ от битов 
характер където и както намери за добре. 
а. При преценката за конституционосъо­
бразността є чл. 17, ал. 5 от Конституцията 
относно принудителното отчуждаване на 
собствеността, чието нарушаване се твърди 
в искането, е неприложим. Разпоредбата не 
задължава собственика да предаде отпадъка, 
нито отнема собствеността му върху него.
б. Не е противоконституционно опреде­
лянето на места за предаването на ОЧЦМ. 
Това ограничение на правото на собстве­
ност е в съгласие с чл. 55 от Конституцията, 
регламентиращ основното право на всички 
граждани на здравословна и благоприятна 
околна среда в съответствие с установени 
стандарти и нормативи, и със задължението на 
собственика на отпадъка да опазва околната 
среда. Държавата, от своя страна, е длъжна 
да осигурява опазването и възпроизводството 
є, поддържането и разнообразието на живата 
природа и разумното използване на природни­
те богатства и ресурсите на страната – чл. 15 
от Конституцията, както и да закриля здра­
вето на гражданите – чл. 52, ал. 3, предл. 1 
от Конституцията. 
Местопредаването на ОЧЦМ не определя 
видовете правни субекти, които могат да 
действат на площадките, затова в тази си 
част разпоредбата не нарушава чл. 19, ал. 2 
от Конституцията относно еднаквите правни 
условия за стопанска дейност, както твърди 
оспорването.
в. В частта си „безвъзмездно за всяка от 
страните“ обаче тя противоречи на чл. 17, 
ал. 1, предл. 1 и ал. 3 от Конституцията.
Конституционният съд вече е изтъквал, че 
ограничаването на едно от основните право­
мощия на собственика – да се разпорежда 
със своето право на собственост, води до на­
маляване на неговия обем и е посегателство 
върху това право (Решение № 5 от 1996 г. на 
КС; Решение № 6 от 1996 г. на КС). 
Самò по себе си свободното разпореждане 
от физическо лице с ОЧЦМ не засяга права 
на трети лица. Житейското предположение, 
че то всякога е предпоставено от посегател­
ство върху чужда собственост, е неиздържано 
фактически. Дори и да беше вярно обаче, 
законодателният резултат от него не е правно 
издържан. Конституционната равнопоставе­
ност (Решение № 19 от 1993 г. на КС) между 
правата на собственост изключва защитата на 
едни от тях за сметка на засягането на дру­
ги, както е сторено в случая. Законодателят 
трябва да търси разрешение на проблема само 
в съответствие с конституционните принципи 
и основните права на гражданите. 
Същевременно ограничаването на право­
мощието на физическите лица – собственици, 
само до безвъзмездно разпореждане с ОЧЦМ 
е в колизия и със задължението им да опазват 
околната среда. Ограничаването премахва 
съществения за неговото изпълнение иконо­
мически стимул.
Искането за противоконституционност на 
чл. 39, ал. 3 ЗУО в частта „безвъзмездно за 
всяка от страните“ е основателно, а в оста­
налата си част следва да се отхвърли.
ІV. 1. Неоснователно е оспорването на 
разпоредбите на чл. 19, ал. 3, т. 7 и 11 и ал. 5 
ЗУО като противоречащи на чл. 4, ал. 1 от 
Конституцията. 
а. Според чл. 19, ал. 3, т. 7 ЗУО в оспоре­
ната му част кметът на общината отговаря за 
„организирането на дейностите по разделно 
събиране на масово разпространени отпадъци 
…“. Съгласно чл. 14, ал. 1 от закона „Лицата, 
пускащи на пазара продукти, след употребата 
на които се образуват масово разпространени 
отпадъци, отговарят за разделното им съби­
ране и третиране …“.