Държавен вестник, бр. 66, 2024 г., стр. 15

БРОЙ  66	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  15   
се изисква от правните субекти и най-напред 
от институциите, от заемащите държавни 
длъжности и от упражняващите държавна 
власт сами да бъдат съдници за валидността 
на извършени от Народно събрание консти­
туционни промени. С установяването на тях­
ната противоконституционност/невалидност 
се възпрепятства трайното реализиране на 
техния регулаторен потенциал. 
Породените така от обявената за невалидна 
конституционна промяна правни последици 
една конституционна юрисдикция не може 
да заличи, защото е предназначена да брани 
върховенството на Конституцията. Стабил­
ността на конституционния ред е ценност от 
висш порядък за обществото и държавата и 
в настоящия случай само формалноюриди­
чески съображения, извън единството им с 
демократичния аргумент, са неприложими.
Това, което следва също така, е, че волята 
на едно преходно политическо мнозинство, 
когато бъде установено, че не изпълнява 
повелята на суверена, защото засяга базисни 
конституционни ценности и принципи, не 
може, изправена пред волята на създателя на 
Конституцията, която я въплъщава, да има 
прекратителен ефект върху нейното действие. 
Такава воля на временното политическо мно­
зинство в действителност само отлага в този 
случай за периода на действие на презумпцията 
за съответствие на волите проявлението на 
волята на суверена, при това със съгласието 
на самия суверен. При несъответствие обаче 
обективираната в изменение и допълнение на 
Конституцията воля на Народното събрание 
губи значението си на извършена промяна.
Ето защо, когато бъде установено несъ­
ответствие на конституционните промени, 
приети от Народното събрание, с ценностната 
основа на Конституцията, намерила израз в 
основополагащите конституционни принципи 
и в запазените за Велико Народно събрание 
„предмети“, е налице дълбоко социално и 
нормативно основание за невалидност – като 
нарушава съдържателните конституционни 
ограничения, Народното събрание действа 
при липса изобщо на овластяване по смисъла 
на чл. 153 от Основния закон. Няма по-кон­
ституиращо право от това, с което разполага 
единствено суверенът – да промени същност­
ното в ценностния консенсус, обективиран в 
създадената от него Конституция, и по този 
начин самата нея. Тази воля на суверена е 
перманентна. Поради това въпрос за възста­
новителен ефект при обявяването на невалид­
ност на закон за изменение и допълнение на 
Конституцията, включително и в настоящия 
случай, изобщо не възниква и с обявяването 
на конституционните промени, така както са 
въведени със закон за изменение и допълнение 
на Конституцията, за невалидни продължава 
действието си предхождащият промените 
конституционен текст. 
В обобщение, конституционните съдии 
подчертават: като прави ясно различим гласа 
на Конституцията относно наложените съдър­
жателни граници на овластяване на полити­
ческите представители на народа да променят 
Основния закон, действайки от негово име, 
но без да са му тъждествени, защото са само 
временно, преходно политическо мнозинство, 
каквото е едно Народно събрание, конститу­
ционната юрисдикция предоставя така послед­
ната дума на създателя на Конституцията, 
комуто тя принадлежи – суверенния народ. В 
демократичния конституционен ред общество­
то налага правила на управляващите (учредена 
власт), които ограничават упражняването на 
винаги принадлежащата му власт в държавата. 
Ето защо най-важното, за да бъде защитена 
демократичната правова държава, каквато е 
Република България, е хората, ценностният 
консенсус между които легитимира валид­
ността на конституционния ред и властта на 
управляващите, да бъдат зачетени.
Б. Според съдиите Константин Пенчев, 
Филип Димитров, Надежда Джелепова, 
Красимир Влахов, Борислав Белазелков и 
Десислава Атанасова
Като изходна позиция съдиите намират, че 
при произнасяне по искане за установяване 
на противоконституционност на извършени 
в самия Основен закон изменения и допъл­
нения от обикновено Народно събрание 
Конституционният съд следва да изхожда 
от необходимостта да се съхрани устойчи­
востта и стабилността на конституционната 
уредба с нейните основополагащи принципи 
и цели, без обаче да се затваря вратата пред 
възможността тя да търпи промени, наложе­
ни от променените обществени реалности 
и динамиката в общественото развитие. 
Именно този балансиран подход е проведен 
в Решение № 7 от 2006 г. по к.д. № 6/2006 г. 
(постановено по искане за установяване на 
противоконституционност на Закона за из­
менение и допълнение на Конституцията), в 
което е посочено, че „Конституцията от 1991 г. 
е израз на желанието на преобладаващата 
част от обществото страната да се нареди до 
напредналите по дух и икономика държави 
в Европа. Затова тя създава относителна 
недосегаемост на материята по чл. 158, като 
допуска изменение в тази част само от Вели­
ко Народно събрание. С това тя се вписва в 
тенденциите някои основни нейни важни по 
естеството си предмети да не могат да бъдат 
изменяни от всяко текущо квалифицирано 
мнозинство. Тъкмо това съдържащо се в нея 
самоограничение е гаранция за нейната ста­
билност и за установения конституционен ред.