Държавен вестник, бр. 66, 2024 г., стр. 39

БРОЙ  66	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  39   
кове национална традиция, нито на трайно 
установена конституционна уредба. В Третата 
българска държава политически и организа­
ционни съображения отреждат на съдебната 
власт един-единствен член в Търновската кон­
ституция – чл. 13, съгласно който „съдебната 
власт принадлежи на съдебните места и лица, 
които действат от името на Княза, а отноше­
нията на тези места и лица се определят чрез 
особени наредби.“ По този начин съдебната 
власт в България още при изграждането на 
Третата българска държава има пестеливо 
уредена конституционна уредба, която пре­
доставя изграждането є на формираните в 
Народното събрание мнозинства.
В периода 1880 – 1947 г. Народното събра­
ние приема четири закона за устройство на 
съдилищата, които са многократно променяни. 
Чрез тях се установява системата на съдили­
щата в България и се въвежда фигурата на 
прокурора, който е към съответните съдили­
ща, орган е на министъра на правосъдието и 
осъществява надзор за правилното действие 
на правосъдието. Въвежда се фигурата на съ­
дебния следовател (съдия-следовател), който е 
част от състава на окръжния съд. Посредством 
многобройни изменения, бавно и при непре­
къснато променящи се условия, е установена 
постепенно (в йерархичен ред) несменяемостта 
на съдиите, а тази на прокурорите започва да 
се прилага постепенно от 1934 г.
По този начин до 1947 г. съдебната власт 
в България е поставена в пряка зависимост 
от желанията, целите и възможностите за 
въздействие на политическите партии, пред­
ставени в парламента. Зараждащите се форми 
на независимо самоуправление на съдебната 
власт (като Висш съдебен съвет, съставен от 
висшите съдии и с участието на главния про­
курор, на висш чиновник от Министерството 
на правосъдието и на адвокат, който съвет 
има правомощието да дава предложения на 
министъра на правосъдието за повишаване 
на съдии и прокурори) са твърде условни и 
много често променяни. В резултат не са 
налице нито нормативно установени трайни 
правила, нито е създадена традиция за неза­
висимост на съдебната власт, включително 
в рамките на самата съдебна власт, както и 
не е установена трайна политическа култура 
на взаимно балансиране на съдебната власт 
с другите две власти – законодателната и 
изпълнителната.
Конституциите от 1947 г. и 1971 г. за първи 
път установяват уредба на съда и на прокурор­
ския надзор (1947 г.) и прокуратурата (1971 г.), 
като закрепват пряката им зависимост от 
Народното събрание. Въведената изборност на 
съдиите, а на върховните съдии и на главния 
прокурор от Народното събрание и тяхната 
отчетност пред него категорично утвърждава 
зависимост от политическата власт. Наред 
с това двете конституции установяват на 
конституционно ниво основната функция на 
главния прокурор, на когото са подчинени 
всички прокурори – да осъществява върховен 
надзор за точното изпълнение на законите от 
всички субекти, включително и от съда, като 
съгласно Конституцията от 1947 г. прокуро­
рите са при съдилищата, а Конституцията от 
1971 г. за първи път урежда прокуратурата 
като самостоятелна институция.
При тази историческа даденост Консти­
туцията от 1991 г. за първи път дефинира 
„съдебната власт, като установи основните є 
характеристики“ (Тълкувателно решение № 8 
от 2005 г. по к.д. № 7/2005 г.), определи кои 
правни субекти съставляват съдебната власт, 
какви са техните основни правомощия, кой 
е органът, който осъществява кадровата дей­
ност в съдебната власт (назначава, повишава, 
понижава, премества и освобождава от длъж­
ност съдиите, прокурорите и следователите), 
и какъв е правният статус на лицата, които 
осъществяват съдебната власт.
Конституционният законодател, отчитайки 
стремежа за промяна на действалия до при­
емане на Конституцията от 1991 г. модел на 
осъществяване на правозащитната функция на 
държавата, както и за отмяна на функцията на 
прокуратурата за „общ надзор“, и отчитайки 
липсата на политическа яснота и готовност 
за подробна нова уредба на съдебната власт в 
Основния закон, създава модел на съдебната 
власт, който оставя широки възможности за 
различни законодателни решения по основни 
въпроси, свързани с нейната организация и 
функциониране, включително и границите за 
независимост.
Изходната позиция на 7-ото Велико Народно 
събрание е заложена в приетите от Комисията 
за изработване на проект за Конституция на 
България предварителни бележки: „Точно и 
ясно формулиране само на конституционните 
основи на съдебната власт, което дава един­
ствено изходните положения за устройствените 
закони. Подробната регламентация, която 
се предлага в някои проекти, не е удачна с 
оглед на диалектиката. Конституцията не е 
нормативен акт само за днес, а преди всичко 
за бъдещето“ (протокол от заседанието на 
Комисията за изработване на проект за Кон­
ституция на България от 20.12.1990 г.).
Решението, което е плод на много дис­
кусии и компромиси и което е реакция на 
съществувалия до приемането на Конститу­
цията модел, е включване в съдебната власт 
на съд, прокуратура и следствие. Видно от 
разпоредбата на чл. 117, ал. 1, за създателите 
на Конституцията въпросът що е то съдебна 
власт намира решение в широкото разбиране 
за основната функция на държавните органи,