Държавен вестник, бр. 66, 2024 г., стр. 74

СТР.  74	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  66
защитата на основните права. Тази тенденция 
се обективира с въвеждането на различни 
способи за пряк и непряк достъп на гражда­
ните до конституционното правосъдие, които 
вписват в рамките на модела за абстрактен 
контрол за конституционност елементи и на 
конкретен контрол. Разширявайки достъпа 
до конституционната юрисдикция, давайки 
право на гражданите и юридическите лица и 
всеки съд, разглеждащ конкретно дело, да го 
сезират, философията на европейския модел 
за конституционно правосъдие еволюира в 
своята концепция – от абстрактен контрол 
за конституционност, който, като гарантира 
върховенството на Конституцията, защитава 
основните права на гражданите, към кон­
трол, който, защитавайки основните права, 
гарантира върховенството на Конституцията. 
При приемането на Конституцията от 
1991 г. предложението за въвеждане на пряка 
конституционна жалба не среща подкрепа на 
мнозинството във Великото Народно събра­
ние (протокол от заседанието на Комисията 
за изработване на проект за Конституция 
на България от 20.02.1991 г., стенографски 
протокол от 165-ото заседание на Велико­
то Народно събрание от 25.06.1991 г.), но 
промените в европейския модел в посока 
на утвърждаване като способ за закрила на 
правата са дебатирани и е постигнато кон­
ституционното разрешение в разпоредбата на 
чл. 150, ал. 2 от Конституцията – предоста­
вена е възможност на Върховния касационен 
съд и на Върховния административен съд 
да сезират Конституционния съд. В своята 
практика Конституционният съд разгръща 
смисъла на конституционната разпоредба и 
извежда правото на състави на двете върховни 
съдилища да упражняват предоставеното с нея 
правомощие на Върховния касационен съд и 
на Върховния административен съд. Съдили­
щата при осъществяване на конституционно 
възложената им правораздавателна дейност с 
цел защита на правата и законните интереси 
на гражданите се явяват най-подходящият 
форум за защита на основните права и в този 
смисъл – за диалог с Конституционния съд в 
процеса на конституционно правосъдие. 
Еволюцията в европейския модел на кон­
ституционно правосъдие, изразяваща се в 
нарастващо ангажиране на конституционните 
юрисдикции със защитата на основните права, 
се проектира в българската правна система 
и с последвалите промени в Конституцията. 
Последователно, най-напред с разпоредба­
та на чл. 150, ал. 3 от Конституцията през 
2006 г. (ДВ, бр. 27 от 31.03.2006 г.) правото 
да сезира Конституционния съд е изрично 
предоставено на омбудсмана, а по-късно с 
промени в Основния закон от 2015 г. – на 
Висшия адвокатски съвет с разпоредбата на 
чл. 150, ал. 4 от Конституцията (ДВ, бр. 100 
от 18.12.2015 г.). Тези оправомощени да сезират 
Конституционния съд субекти са с ограничена 
компетентност – могат да отправят искане 
единствено за установяване на противокон­
ституционност на закон, с който се нарушават 
права и свободи на гражданите. 
Разграничаването на сезиращата компе­
тентност на субектите по чл. 150, ал. 1 – за 
упражняване на целия каталог от право­
мощия по чл. 149 от Конституцията (обща 
сезираща компетентност), и тези по ал. 2, 
3 и 4 на чл. 150, които са с ограничена се­
зираща компетентност – за упражняване на 
контрол за конституционност на закон, и 
по-конкретно предоставянето на възможност 
на състави на Върховния касационен съд и 
на Върховния административен съд, когато 
установят несъответствие на приложимия 
в производството пред тях закон с Консти­
туцията (в редакцията до обсъжданите тук 
промени), да сезират единствено с искане 
за противоконституционност на този закон, 
ясно показва стремеж българската система 
за конституционно правосъдие да се впише 
в общата тенденция в развитието на консти­
туционното правосъдие – закрила на правата 
на човека. С тези разпоредби и в частност с 
разпоредбата на чл. 150, ал. 2 от Основния 
закон се създава конституционно основание 
за включването на съдилищата, макар и по 
смисъла на обсъжданата разпоредба ограни­
чено до състави на Върховния касационен съд 
и на Върховния административен съд, и за 
разчупване на монопола на конституционна­
та юрисдикция в процеса на осигуряване на 
върховенството на Конституцията. 
Това конституционно разрешение отразява 
в определена степен динамичния процес на 
развитие на европейския модел на консти­
туционно правосъдие и се вписва напълно 
в логиката на конституционната повеля на 
чл. 4, ал. 1 от Основния закон – „Република 
България е правова държава. Тя се управлява 
според Конституцията и законите на страната.“, 
обвързваща всички държавни органи. Тази 
повеля изисква върховенството на правото 
да се утвърди като измерение на ежеднев­
ното управление в държавата и предпоставя 
включително засилено сътрудничество между 
конституционната юрисдикция и съдилищата 
в конституционното правосъдие. 
Обобщавайки, Конституционният съд под­
чертава, че като възприема европейския модел 
на абстрактен контрол за конституционност, 
българската Конституция от 1991 г. не остава 
чужда на процеса на неговата еволюция в ерата 
на правата през втората половина на 20-и век 
и предвижда елементи на конкретен контрол 
за конституционност. Нещо повече, мащабният 
процес на нарастваща закрила на основните 
права в международен план и на национал­
но ниво в утвърдените демокрации намира