Държавен вестник, бр. 34, 2010 г., стр. 9

БРОЙ  34	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  9  
Защитата на специфичните потребителски 
интереси не следва да се отъждествява само 
с участие на потребителите в сключването 
на потребителски договори за продажба и 
предоставяне на услуги при предварително 
определени от продавача условия.  Защитата 
на потребителите е ориентирана към пазара, 
който е динамичен и на него трябва да се търси 
балансът между производителите в отноше­
нията между тях, между производителите и 
потребителите и  между различните категории 
или групи потребители. Закрилата на потреби­
телите включва и закрила на тяхната жизнена 
среда и начин на живот. Конституционният 
съд е приел в Решение № 1 от 2002 г. по к.д. 
№ 17 от 2001 г., че съдържанието на чл. 19, 
ал. 2 от Конституцията трябва да се схваща в 
смисъл, че по законодателен ред трябва да се 
охрани потребителят чрез определени стан­
дарти за качеството на предложените стоки 
и услуги и не намира основание да отстъпи 
от това разбиране.
Най-общо понятието „потребител“ може да 
се определи като страната по сделка, която 
придобива стоката или приема услугата за 
лично ползване или потребление. Независимо 
че Конституцията употребява термина „защита 
на потребителя“, има се предвид защитата не 
на индивидуалните права на конкретен потре­
бител, а защита на потребителите. Конститу­
ционният съд вече се е произнесъл с Решение 
№ 4 от 2007 г. по к. д. № 10 от 2006 г., че 
„смисълът на чл. 19, ал. 2 от Конституцията 
е по-широк и не се изчерпва с предписанието 
да се приеме специален закон за защита на 
потребителите“ и „защитата на потребителите 
не е проблем на един нормативен акт, а на 
комплекс от правила, които да покриват всички 
възможни области на нарушаване на техните 
права и интереси“. Правата на потребителите 
в Република България са регламентирани в 
Закона за защита на потребителите (ЗЗП) и 
в чл. 1, ал. 2 някои от тях са изведени като 
основни. В § 13, т. 1 от допълнителните раз­
поредби на ЗЗП е дадено легално определение 
на общото понятие „потребител“. В нацио­
налното ни законодателство съществуват и 
други дефиниции на понятието, създадени за 
нуждите на специалните закони. В Закона за 
енергетиката потребител на енергия за битови 
нужди е физическо лице – собственик или 
ползвател на имот, което ползва топлинна 
енергия с топлоносител гореща вода или пара 
за отопление, климатизация и горещо водо­
снабдяване за домакинството си (§ 1, т. 42 от 
допълнителните разпоредби на ЗЕ).
ІІІ. Относно твърдението за противоречие 
на чл. 153, ал. 1  ЗЕ с чл. 19, ал. 2 от Кон­
ституцията.  
 С разпоредбата на чл. 153, ал. 1 ЗЕ всички 
собственици и титуляри на вещно право на 
ползване в сграда – етажна собственост, която 
е присъединена към абонатна станция или 
нейно самостоятелно отклонение, са обявени 
за потребители на топлинна енергия и  като 
такива са длъжни да монтират средства за 
дялово разпределение по чл. 140, ал. 1, т. 3 
на отоплителните тела в имотите си и да 
заплащат цена за топлинна енергия при ус­
ловията и по реда, определени в съответната 
наредба по чл. 36, ал. 3 (съдът констатира, че 
има неточност в законовата уредба и препра­
щането е некоректно, тъй като в резултат на 
законодателната промяна със ЗИД на ЗЕ (ДВ, 
бр. 74 от 2006 г.) в действителност средствата 
за дялово разпределение са уредени в чл. 140, 
ал. 1, т. 2, а не в т. 3).
Всички доводи в искането са свързани със 
задължението на потребителите да заплащат 
топлинната енергия, отдадена от сградната 
инсталация, и топлинната енергия за ото­
пление на общите части в сграда – етажна 
собственост, като за последните искането 
съдържа противоречиви твърдения – едновре­
менно се атакува и се приема като евентуална 
възможност всички потребители  да участват 
в заплащането є. Основните твърдения на 
омбудсмана за противоконституционност на 
оспорения текст са свързани със задължението 
на потребителите за заплащане на топлинната 
енергия, тъй като те не могат да направят 
пълен отказ от услугите на  топлопреносно­
то дружество. Оттук е изводът му, че не се 
защитава потребителят и неговите права, а 
обратното – изцяло се гарантират търговските 
интереси на топлофикацията. Искането се 
базира и върху разбирането, че отказалият 
се потребител е принуден да заплаща за 
разходите (загубите) на топлофикацията по 
доставката на топлинната енергия до имотите 
на потребителите, които ползват услугата, и 
че тръбите на топлофикацията преминават 
през и покрай имота на отказалия се и той 
плаща за услуга, която не получава.
  Централното топлоснабдяване осигурява 
на потребителите си постоянен достъп до 
отопление в цялата сграда  на регулирани от 
държавен орган цени и в настоящия момент 
липсва алтернатива за удовлетворяване нуж­
дите на тези потребители с друг вид енергия. 
Този вид енергия е важен и за световната 
доктрина за „устойчиво развитие на света“. 
Редица конституционни принципи намират 
приложение и се обединяват в управлението 
на енергийната област – защита на живота и 
здравето на гражданите (чл. 4, ал. 2), защита 
на околната среда (чл. 15), гарантиране на