Държавен вестник, бр. 62, 2003 г., стр. 3

Б Р О Й  62
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  3
при неработоспособност, майчинство, безрабо-
тица и смърт, която досега се съдържаше в Ко-
декса за задължително обществено осигурява-
не, Закона за допълнителното доброволно пен-
сионно осигуряване и Закона за закрила при
безработица и насърчаване на заетостта. Идея-
та за кодифициране на правната уредба на об-
щественото осигуряване заслужава подкрепа.
Тя привежда осигурителното законодателство
в съответствие с изискването на чл. 3, ал. 1 от
Закона за нормативните актове законът да уреж-
да изчерпателно всички важни обществени от-
ношения, които се поддават на трайна уредба, в
материята, до която се отнася.
За съжаление като закон, който засяга всеки
български гражданин, Законът за изменение и
допълнение на Кодекса за задължително общест-
вено осигуряване не задоволява очакванията на
своите адресати. В това се убедих и от консулта-
циите, които проведох с представители на соци-
алните партньори, на осигурителните дружества
и учени-специалисти в различните области на
науката, свързани с общественото осигуряване.
Законът не попълни съществени празноти в
законодателството, свързани с осигурителните
права на гражданите като кръга на осигурените
лица. Не беше използван удобният повод за
усъвършенстване на предпоставките за придо-
биване право на пенсия за осигурителен стаж и
възраст, които при условията на тежка безра-
ботица у нас остават недостижими за редица
граждани. Не се подобри съществено начинът
на определяне размера на пенсията.
Редица от възприетите от Вас законодател-
ни решения пораждат основателни съмнения в
гаранциите за законосъобразната и съответна
на целите на общественото осигуряване дейност
на осигурителните дружества за допълнително
осигуряване, за защитата на правата на осигу-
рените лица и др. Разпоредбите на закона са
формулирани тромаво и неясно, което затруд-
нява възприемането им от правоприлагащите
органи, от осигурителите и осигурените лица.
Макар и обявен за кодекс, Кодексът за социал-
но осигуряване след измененията и допълнени-
ята му не е изграден като единен закон, основан
върху общи основни принципи и насочен към
комплексно гарантиране на социалната сигур-
ност на гражданите. Сериозен недостатък на
закона са големият брой нормотворчески деле-
гации. Това не е в духа на кодификационния
характер на закона, а и противоречи на Консти-
туцията и Закона за нормативните актове, кои-
то изрично определят държавните органи с
нормотворческа компетентност. Повечето от
делегациите по закона са към орган, който няма
такава компетентност —заместник-председате-
ля на Комисията за финансов надзор. Те поне
трябваше да бъдат отправени към комисията, а
не към нейния заместник-председател. Тези и
редица други недостатъци на приетия от Вас
закон следва да бъдат отстранени възможно по-
скоро при едно бъдещо изменение и допълне-
ние на Кодекса за социално осигуряване.
Има обаче проведени в закона идеи и възпри-
ети правни решения, които не могат да бъдат
приети, защото не провеждат пълно и докрай
закрилната функция на осигурителното право и
основните принципи на социалната държава, а
това създава опасност от неблагоприятно отра-
жение върху осигурените лица и затрудняване на
практиката по прилагане на закона. Затова връ-
щам тези разпоредби за ново обсъждане от Вас.
Макар и обявен за “социален”, след измене-
нията и допълненията му вниманието на Ко-
декса за социално осигуряване е съсредоточено
върху допълнителното—частно, осигуряване. В
някои отношения (като например възможност-
та за предсрочно отпускане на пожизнена пен-
сия за старост от Универсален пенсионен фонд
в зависимост от натрупаните средства по ин-
дивидуалната партида на лицето, въведена с
§ 74 от закона) то измества основното—държав-
но, обществено осигуряване и предоставя по-
голяма закрила на лицата с по-високи доходи,
които имат възможност да натрупат повече
средства по индивидуалната си партида.
Не мога да приема установената с § 1 от
закона промяна в заглавието на Кодекса за
задължително обществено осигуряване в Ко-
декс за социално осигуряване, както и възпри-
етото в § 2 разделяне на осигуряването на об-
ществено и социално, като качеството “соци-
ално” е предоставено на допълнителното оси-
гуряване, осъществявано от частни—търгов-
ски, дружества, изградени на капиталов прин-
цип. Налице е и несъответствие между декла-
рирания в § 2 предмет на регулиране и факти-
чески уредените в Кодекса за социално осигу-
ряване обществени отношения. Той не регули-
ра само доброволното пенсионно осигуряване
и доброволното осигуряване за безработица и
професионална квалификация, а в чл. 4, ал. 3
урежда и доброволно осигуряване при общо
заболяване и майчинство.
Намирам за неоправдано въвеждането на
професионалната квалификация като осигурен
социален риск  в § 2. Такъв риск не съществува
нито по международната, нито по чуждестран-
ната правна уредба. Професионалната квали-
фикация не притежава белезите на осигурените
социални рискове. Тя не е неблагоприятно обек-
тивно явление, водещо до загуба на трудови
доходи от осигуреното лице, което да се ком-
пенсира с осигурителни плащания. Поради това
е необходимо изключването є от българското
законодателство.
Неоправдано е премахването на изискване-
то за минимален брой участници в пенсионен
фонд, установено с § 54 от закона. Това е пред-
поставка за създаване на многобройни пенси-
онни фондове с малък капитал и оттук—опас-
ности за осигурените лица.
Не намирам за правилно предвиждането на
принудителни административни мерки само при
нарушения на законодателството по допълни-
телното, а не и по основното обществено осигу-
ряване, а административнонаказателната отго-
ворност за нарушения — за всички елементи на
осигурителната система, както е направено с
§ 104 от закона. Законът трябва да скрепява с
еднаква защита правата по всички елементи на
осигурителната система.