Държавен вестник, бр. 23, 2007 г., стр. 46

С Т Р .  46
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  23
ето и чл. 26 от Закона за класифицираната ин-
формация. Моли съда да отмени чл. 17 от На-
редба № 3 от 29.01.1999 г.  на МЗГ за създаване
и поддържане на регистър на земеделските про-
изводители.
Ответникът—министърът на земеделието и
горите, не взема становище по жалбата.
Върховният административен съд—петчле-
нен състав, след като обсъди представените по
делото доказателства и доводите на страните,
приема следното:
Предмет на съдебния контрол за законо-
съобразност е подзаконов нормативен акт с не-
ограничен кръг адресати, поради което правен
интерес от обжалването му имат всички физи-
чески и юридически лица, които считат, че актът
противоречи на норми от по-висок ранг, без да
е необходимо да доказват наличието на пряк и
личен интерес от конкретно засегнати матери-
ални права. Подаването на жалба срещу норма-
тивен акт съгласно чл. 13, ал. 1 ЗВАС не е огра-
ничено със срок, с оглед на което жалбата е
допустима.
Разгледана по същество, жалбата е основа-
телна.
Съгласно чл. 23 ЗВАС Върховният админис-
тративен съд е компетентен да разглежда жал-
би срещу незаконосъобразността на норматив-
ните актове на Министерския съвет, на минис-
три и ръководители на ведомства, непосредст-
вено подчинени на Министерския съвет. Уп-
ражняваният от петчленния състав на Върхов-
ния административен съд контрол се състои в
установяване противоречие на обжалвания нор-
мативен акт или отделни негови разпоредби с
нормативен акт от по-висока степен. При нали-
чие на противоречие между нормативни актове
с различна степен, които уреждат едни и същи
обществени отношения, съдът отменя разпо-
редбите на акта от по-ниска степен. В съответ-
ствие с чл. 15 от Закона за нормативните акто-
ве (ЗНА) нормативният акт трябва да съответ-
ства на Конституцията и на другите норматив-
ни актове от по-висока степен. Върховният ад-
министративен съд, за да упражни правомощи-
ята си по чл. 23 ЗВАС, ограничава проверката
само досежно законосъобразността на обжал-
ваните норми и съответствието им с разпоред-
бите от по-висока степен, без да контролира
целесъобразността на акта. По чл. 23 ЗВАС
петчленният състав упражнява правомощията
си по проверка законосъобразността на обжал-
ваните норми, но не може да извършва прецен-
ка по целесъобразност.
Съгласно разпоредбата на чл. 8, ал. 1 от За-
кона за арендата в земеделието (ЗАЗ) аренда-
торът е длъжен да извърши арендното плащане
в уговорения вид и срокове. Предвид на ал. 2
размерът на арендното плащане се договаря въз
основа на пазарната поземлена рента и наема,
който включва годишни амортизации и лихви
върху капитала, вложен в арендуваните движи-
ми и недвижими вещи. Алинея 4 предвижда въз-
можността арендното плащане да се договори в
пари и/или в земеделски продукти.
Определението на понятието “рента”, даде-
но с § 1, т. 12 ЗОДФЛ, прието по аналогия съг-
ласно чл. 46, ал. 2 ЗНА, съответства на общото
тълкуване на понятието “рента”, а именно до-
ход, който не се основава на предприемачество
(това е доход на физическо лице).
Позоваването на чл. 8 от сега действащия
Закон за арендата в земеделието е неоснова-
телно—фактът, че размерът на арендното пла-
щане се определя (договаря) въз основа на па-
зарната поземлена рента и наема, който включ-
ва годишните амортизации и лихви върху капи-
тала, вложен в арендуваните движими и недви-
жими вещи, говори, че законът прави разлика
между двете понятия.
Съгласно установената практика на Кон-
ституционния съд с редица конституционни ре-
шения “правото на свободна стопанска иници-
атива няма абсолютен характер”. Законодате-
лят има правомощието да очертае конкретни
рамки при установяване на принципа на сво-
бодната стопанска инициатива в отделните
сфери на икономическия и социалния живот.
Налагането на едни или други ограничения не
противоречи на Конституцията и закона, ако
са въведени с цел защита на обществения ин-
терес и ако отговарят на законодателната це-
лесъобразност, какъвто безспорно е и настоя-
щият случай.
Съгласно текста на чл. 9 ЗЗД страните мо-
гат свободно да определят съдържанието на
договора, доколкото то не противоречи на по-
велителните норми на закона и на добрите нра-
ви. Следователно рамка на свободното догова-
ряне в случая са повелителните норми на за-
кона, каквато е нормата на чл. 8 ЗАЗ.
Предвид на изложеното твърдението за про-
тиворечие между разпоредбите на чл. 17 от
Наредба № 3 от 29.01.1999 г. и чл. 8 ЗАЗ е неос-
нователно.
Съгласно чл. 26, ал. 1 от Закона за защита на
класифицираната информация (ЗЗКИ) служеб-
на тайна е информацията, създавана или съхра-
нявана от държавните органи или органите на
местното самоуправление, която не е държав-
на тайна, нерегламентираният достъп до която
би се отразил неблагоприятно на интересите на
държавата или би увредил друг правнозащитен
интерес. Предвид на ал. 2 информацията, под-
лежаща на класификация като служебна тайна,
се определя със закон.
Със Закона за защита на класифицираната
информация са уредени обществените отноше-
ния, свързани със създаването, обработването
и съхраняването на класифицирана информа-
ция, както и условията и редът за предоставяне
на достъп до нея. Класифицирана информация
по смисъла на закона е информацията, пред-
ставляваща държавна или служебна тайна, как-