Държавен вестник, бр. 104, 2023 г., стр. 10

СТР.  10	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  104
да посочи, че независимо от редакцията на 
чл. 49, ал. 1, т. 2 ЗЧОД, чиято формулиров­
ка създава впечатлението, че адресати на 
разпоредбата са само търговски дружества 
или други юридически лица, в приложното є 
поле попадат и еднолични търговци (според 
чл. 2, ал. 2 и ал. 3, т. 1 от закона частната 
охранителна дейност се извършва от „търгов-
ци“, чиято правноорганизационна форма е 
детайлизирана в чл. 47, т. 5 от закона – ед­
нолични търговци, дружества с ограничена 
отговорност, командитни или събирателни 
дружества), а същевременно единствените 
юридически лица, които могат да бъдат ли­
цензирани по този закон, са търговците, т.е. 
търговските дружества. Извън тях субектите, 
които могат да получат лиценз за частна охра­
нителна дейност, са изчерпателно посочени в 
чл. 3, т. 2 от закона – бюджетни организации 
по смисъла на Закона за публичните финанси, 
Българската народна банка и дружествата, 
в които тя има участие, лечебни заведения, 
институции в системата на предучилищното 
и училищното образование, висши училища, 
както и стратегически обекти от значение за 
националната сигурност, с издаден лиценз за 
самоохрана по реда на този закон.
Конституционният съд намира, че преди 
да пристъпи към преценка на конституци­
оносъобразността на оспорената законова 
уредба, следва да изясни нейния смисъл и 
съдържание, именно с оглед на които да 
прецени съответствието є с принципите и 
разпоредбите на Основния закон. Разпоред­
бата на чл. 49, ал. 1, т. 2 ЗЧОД, според която 
е необходимо привлеченото като обвиняем 
за умишлено престъпление от общ характер 
физическо лице да прекрати участието си в 
търговското дружество като съдружник или 
член на управителното тяло в 30-дневен срок 
„от настъпване на обстоятелствата“ по чл. 47, 
т. 5 ЗЧОД, според съда означава, че този срок 
не може да тече, преди привлеченото като 
обвиняем лице да е узнало за това обстоя­
телство и за произтичащата от него необхо­
димост да предприеме предвидените в закона 
правни действия в защита на интересите на 
дружеството. Когато една конституционна и 
правова държава въвежда законово изискване, 
с чието неизпълнение свързва неблагоприятни 
последици за неговите адресати, тя е длъжна 
да създаде механизъм за узнаване на съот­
ветното обстоятелство. Принципът на правна 
сигурност като съществено проявление на 
конституционния принцип на правовата дър­
жава (чл. 4, ал. 1 от Конституцията) изисква 
установеното в закона правило за поведение 
да е ясно, достъпно и да не предписва не­
възможното, а да създава условия правните 
субекти да съобразяват поведението си с 
него. Само по този начин правото може да 
регулира човешкото поведение така, че граж­
даните и юридическите лица да разполагат с 
възможността информирано и със съзнание 
за последиците да насочват своите действия 
или бездействия съобразно предписаното от 
закона, респ. да понесат неблагоприятните 
последици от съзнателно предприето поведе­
ние в нарушение на закона. По тази причина 
и в практиката на Съда на Европейския съюз 
(СЕС) се обосновава необходимостта правни­
те субекти да разполагат с възможност да се 
запознаят с нормативно установените за тях 
задължения, като вземат предвид възможните 
правни последици. Така според решението от 
25 януари 1979 г. по дело С-98/78, Racke срещу 
Hauptzollamt Mainz, т. 15, основен принцип в 
правния ред на Общността е, че всяка мярка, 
приета от публичната власт, не може да се 
прилага спрямо засегнатите лица, преди те 
да имат възможност да се запознаят с нея. 
Проекция на принципа на правна сигурност е 
класическото правило contra non valentem agere 
non currit praescriptio („Срещу онзи, който не 
може да действа, давност не тече“), относимо 
към всички срокове, вкл. преклузивните. В 
този смисъл е ориентирана и практиката на 
Конституционния съд – според Решение № 2 
от 2000 г. по к.д. № 2/2000 г. всеки срок се 
основава на „мълчаливото предположение, че 
в предоставения му период от време носителят 
на съответното право разполага с действи­
телната възможност да упражни правото си. 
Наличието на действителна възможност за 
упражняване на правото на защита е условие 
за ефективността на това право и може да 
бъде определено като конститутивен (и кон­
ституционен) елемент на последното – чл. 56 и 
чл. 120, ал. 2 от Конституцията.“ Разбирането, 
че принципът contra non valentem agere non currit 
praescriptio е проведен в българското право, е 
обективирано и в Решение № 4 от 1998 г. по 
к.д. № 16/1997 г. Този принцип също така е 
широко застъпен както в практиката на СЕС 
(например Решение Gascogne Sack Deutschland 
GmbH и Gascogne, дело Т-577/14, т. 44, Реше­
ние Profi Credit Slovakia, дело С-485/19, т. 49, 
Решение CaixaBank, съединени дела С-224/19 и 
С-259/19, т. 80), така и в практиката на Евро­
пейския съд по правата на човека – например 
решение по делото Howald Moor v. Switzerland 
(жалби № 52067/10 и 41072/11).
Съобразно изложеното относно съдържа­
нието на оспорената законова разпоредба 
следва да се приеме, че 30-дневният срок по 
чл. 49, ал. 1, т. 2 ЗЧОД, в рамките на който 
привлеченото като обвиняем за умишлено 
престъпление от общ характер физическо лице 
трябва да прекрати участието си в търговското 
дружество, не започва да тече, ако лицето не е 
поставено в състояние на известност относно 
юридическия факт на привличането му като 
обвиняем, което по правило се извършва с 
предявяване на постановлението за привли­
чане като обвиняем (чл. 219, ал. 4 от Нака­
зателно-процесуалния кодекс) (НПК), респ. с 
предявяване на протокола за първото действие 
по разследването съгласно чл. 219, ал. 2 НПК.