Държавен вестник, бр. 49, 2025 г., стр. 28

СТР.  28	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  49
искането е съпоставил описания случай и 
сегашното бездействие на парламента по 
направено от президента предложение за 
произвеждане на национален референдум. 
В мотивите на определението се съдържа 
и друго противоречие – връзката между 
конституционната и законовата уредба на 
референдумите по отношение на допускането 
на втория тълкувателен въпрос е приета за 
уместна, но не и по отношение на допуска­
нето на първия тълкувателен въпрос.
На следващо място вносителят на искане­
то (президентът) безспорно има правен инте­
рес от сезирането на Конституционния съд, 
защото по внесеното от него предложение 
за произвеждане на национален референдум 
липсва произнасяне на Народното събрание. 
Ясна е също защитената от Конституцията 
цел, която се преследва с отправеното до 
Съда искане – разясняване с обвързваща 
сила дали органи с конституционен ранг, 
каквото е Народното събрание, дължат 
упражняване на предоставената им власт, 
като приемат съответни правни актове, 
особено когато предложението идва от друг 
конституционен орган, какъвто е президентът 
на Републиката – в случая упражняването 
на компетентността на Народното събрание 
изисква приемане на решение за (не)произ­
веждане на национален референдум.
Вносителят на искането прави връзка 
между правомощието на Народното събрание 
по чл. 84, т. 5 и чл. 1, ал. 2 от Конститу­
цията (принципът на народния суверенитет 
и осъществяването на държавната власт 
непосредствено от народа и от органите, 
предвидени в Конституцията), за да обос­
нове, че гарантирането на този принцип е 
отправна точка при разглеждане на ком­
петентността на Народното събрание при 
осъществяването на пряката демокрация. 
Този принцип кореспондира с основното 
право на гражданите по чл. 42, ал. 1 от 
Конституцията да участват в допитвания до 
народа, които те могат да инициират чрез 
подписка или чрез субектите, предвидени в 
закон. Така поставен, отклоненият въпрос 
има значителен тълкувателен потенциал, 
защото се отнася до фундамента на Кон­
ституцията – осъществяването на народ­
ния суверенитет чрез институциите, които 
осигуряват непосредствено упражняване на 
държавната власт от гражданите. Тук Кон­
ституцията отрежда на Конституционния 
съд незаменима роля – чрез задължително 
тълкуване да разясни конституционните га­
ранции за прякото участие на гражданите в 
държавната власт и да предотврати неговото 
блокиране чрез неправомерни действия или 
бездействия на органи, от които то зависи.
Единственият орган, който има право­
мощие да вземе решение за произвеждане 
на национален референдум, е Народното 
събрание. Това следва от чл. 84, т. 5 от Кон­
ституцията и е споменато в определението. 
Отклоненият първи въпрос от искането обаче 
се отнася не за това може ли Народното 
събрание да отхвърли отправено към него 
по съответния ред предложение за произ­
веждане на референдум, а за това длъжно 
ли е да се произнесе по него. Установените 
в Конституцията органи при прилагането и 
свързаното с него тълкуване на конститу­
ционните разпоредби би трябвало да зачитат 
възложената им компетентност, за да не 
се стига до прехвърляне или отнемане на 
компетентност или отказ от упражняването 
є. Принципът на разделение на властите не 
допуска прехвърляне и още по-малко иззем­
ване на конституционно предвидени право­
мощия на държавните органи. Чрез отговор 
на отклонения въпрос Конституционният съд 
би допринесъл за решаване на поставения 
конституционен проблем – трябва ли дър­
жавните органи да упражняват възложените 
им от Конституцията правомощия, от което 
зависи реализацията на основни права на 
гражданите и съществуването на правовата 
държава.
В чл. 4, ал. 1 от Конституцията е закрепен 
принципът на правовата държава, според 
който тя е организирана и функционира 
въз основа на правото, а Конституцията 
е фундаментът на правния ред. При опре­
деляне на правомощията на държавните 
институции конституционният законодател 
не е допускал, че те може да се упражняват 
превратно или въобще да не се упражняват. 
Упражняването на възложени правомощия 
от държавен орган едновременно е негово 
право и задължение. За случаите на не­
прилагане на конституционни норми или 
противоречиво прилагане са предвидени 
правни средства за гарантиране на върхо­
венството на Конституцията, като едно от 
тях е задължителното тълкуване на нейни 
разпоредби от Конституционния съд. 
Като отклонява първия тълкувателен 
въпрос, Конституционният съд отказва да 
разгледа главния за настоящото производство 
проблем – отношението между два държав­
ни органа с конституционен ранг, каквито 
са Народното събрание като колективен 
и решаващ по отношение на националния 
референдум орган и президентът като едно­
личен орган, за когото по силата на консти­
туционна делегация за приемане на закон 
за организацията на референдуми е пред­
видено право да предлага произвеждане на 
национален референдум. По своята важност 
с оглед на гарантирането на демокрацията 
и правовата държава този въпрос следва 
да бъде изведен пред скоби. Въпросите за 
институционалното взаимодействие между 
президента и председателя на Народното 
събрание и за отношенията между самото 
Народно събрание и неговия председател 
са производни от първия тълкувателен въп­