Държавен вестник, бр. 36, 2011 г., стр. 10

СТР.  10	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  36
му уредба извън глава втора да се обоснова­
ва възможността за неговото законодателно 
ограничаване. Противното би означавало и 
правото на собственост, уредено в глава първа 
на Основния закон, да няма характеристи­
ката на основно конституционно право, при 
това само заради отсъствието му от текста 
на глава втора. Подобен подход е опасен и 
конституционно недопустим.
Конституцията изрично определя условията 
за избиране на народните представители, както 
и на президента и на вицепрезидента. За изби­
рането на други конституционно предвидени 
длъжности – общински съветници, кметове 
и представители на Република България в 
Европейския парламент Основният закон не 
поставя изрични изисквания. Условията за 
тяхното избиране се определят от законода­
теля, но при спазване на принципа на общото 
избирателно право. Неприемливо е разбира­
нето, че е налице спазване на изискванията 
на принципа на общото избирателно право 
във всички случаи, когато законодателят в 
изрична норма е уредил условията за избира­
емост и лицата, които отговарят на тях, имат 
право да се кандидатират. Законодателят не е 
свободен в преценката си какви изисквания 
да въвежда за упражняване на пасивното 
избирателно право, доколкото той не може 
да ерозира или ограничава изискванията на 
конституционния принцип на общото изби­
рателно право.
Конституционният съд с Решение № 15 по 
к.д. № 21 от 1995 г. се е произнесъл, че при 
посочените в Конституцията хипотези за недо­
пускане на двойно гражданство по отношение 
на кандидатите за народни представители, 
президент и вицепрезидент общ и водещ кри­
терий е упражняването на публичната власт. 
Конституционният съд допуска възможността 
законодателят да предвиди други случаи, в 
които гражданството на друга държава да 
е пречка за упражняването на пасивното 
избирателно право. Решаващо за всички тях 
е строгото съобразяване с конституционния 
критерий за властническия характер на регу­
лираните отношения. За Конституционния съд 
според цитираното решение гражданството 
на друга държава не е „натрапено качество“ 
и съответното лице може да упражни пасив­
ното си избирателно право, като за това е 
достатъчно просто да се освободи от другото 
си гражданство. Воден от тези съображения 
през 1995 г., Конституционният съд е приел, 
че негативното законово изискване кандида­
тите за общински съветници и кметове да 
нямат двойно гражданство по същество не 
ограничава пасивното избирателно право и 
не е противоконституционно. Тези мотиви на 
Конституционния съд не могат да се използват 
в настоящото дело.
Членството на България в Европейския 
съюз и приемането на новата ал. 3 на чл. 42 
от Конституцията през 2005 г. практически 
обезсмислят Решение № 15 по к.д. № 21 от 
1995 г. Това е последица от трансфера на 
суверенитет, извършен с ратификацията на 
Учредителните договори на Европейския 
съюз от нашата държава. Понастоящем в 
Република България се допуска упражня­
ването на пасивно избирателно право в из­
борите за Европейски парламент, както и в 
местните избори от лица, които са граждани 
на държава – членка на Европейския съюз, 
дори и да нямат българско гражданство. В 
същото време в оспорваните разпоредби на 
чл. 4, ал. 3, 4, 5 и 6 от Изборния кодекс се 
въвеждат друг вид ограничения на пасивно­
то избирателно право. Законодателят, като 
допуска двойно гражданство на кандидатите 
за представители на Република България в 
Европейския парламент, общински съветници 
и кметове, поставя ограничение по повод на 
другото гражданство на кандидатите извън 
българското. В посочените текстове законода­
телят, като възприема двойното гражданство, 
определя гражданството на държава – членка 
на Европейския съюз, за допустимо, а граж­
данството на държава, която не е членка на 
Европейския съюз, за недопустимо при уп­
ражняване на пасивното избирателно право. 
Такова ограничение е дискриминационно и 
противоречи на конституционния принцип на 
равенството пред закона. Атакуваното зако­
нодателно решение влиза в противоречие и с 
основните мотиви към Решение № 15 по к.д. 
№ 21 от 1995 г., доколкото дава възможност 
публичната власт в Република България да 
бъде упражнявана и от лица, които са граж­
дани на държава – членка на Европейския 
съюз, дори когато те не са български граж­
дани. В същото време български граждани 
се лишават от пасивно избирателно право в 
случаите, когато освен българското имат и 
друго гражданство, но на държава извън Евро­
пейския съюз. Неравното третиране в случая 
е очевидно. В Решение № 1 от 2005 г. по к.д. 
№ 8 от 2004 г. Конституционният съд изрич­
но приема, че проявната форма на принципа 
на равенство „е в две направления: забрана 
за произволно неравнопоставяне и повеля за 
равно третиране“. В Решение № 11 от 2010 г. 
по к.д. № 13 от 2010 г. съдът отбелязва, че 
„единствено съображения от конституционен 
порядък могат да оправдаят ограничаване 
на закрепените в Конституцията права на 
гражданите“.
Оспорените разпоредби от Изборния ко­
декс въвеждат различно третиране и ограни­
чаване на пасивното избирателно право на 
гражданите в зависимост от тяхното второ 
гражданство. Този законодателен подход е 
конституционно нетърпим, тъй като самата 
Конституция изрично допуска възможността