Държавен вестник, бр. 46, 2022 г., стр. 11

БРОЙ  46	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  11  
от 25.02.1997 г. по к.д. № 32/1996 г., Решение 
№ 3 от 13.04.2006 г. по к.д. № 4/2006 г. и др.). 
По отношение на стопанските субекти 
принципът на еднакво третиране има предвид 
еднакви правни условия за всички стопански 
и правни субекти, осъществяващи еднакви 
или сходни дейности в отделен икономичес-
ки отрасъл, но не непременно еднаквост между 
всичките многообразни икономически отрасли, 
нито между различните стопански дейности 
в рамките на един икономически отрасъл. 
Гарантиране на еднакви правни условия се 
дължи на всички стопански оператори, осъ­
ществяващи еднакви или сходни дейности в 
определен отрасъл, но разбира се не и еднакви 
правни условия за всички многообразни сто­
пански дейности или абстрактно за всички 
правни субекти. Равенството пред закона 
не е еднаквост на всички субекти на едно 
право или задължение. Принципът на равно 
третиране може да намери приложение по 
отношение на всички правни субекти само в 
рамките на определен конкретен вид стопанска 
дейност. Съдът ясно определя, че при еднакви 
условия трябва да бъдат поставени субектите, 
осъществяващи идентична или сходна дейност 
в даден икономически отрасъл (Решение № 4 
от 11.03.2014 г. по к.д. № 12/2013 г.). Член 19, 
ал. 2 от Конституцията има предвид „еднакви 
правни условия за всички стопански и правни 
субекти, осъществяващи еднакви или сходни 
дейности в определена сфера, но не непремен­
но еднаквост между всичките многообразни 
стопански сфери“ (Решение № 5 от 26.09.2002 г. 
по к.д. № 5/2002 г.).
Различните стопански дейности се харак­
теризират с вътрешни специфики, които по 
необходимост изискват прилагането на гъвкав 
нормативен подход за постигане на целите 
на правната уредба. Поради това при опре­
делени условия някои конституционни норми 
допускат нюансирано законодателно решение. 
Според Решение № 5 от 26.09.2002 г. по к.д. 
№ 5/2002 г. „многообразието и спецификата 
на различните стопански сфери предпоставят 
потребност от различни правни режими за 
ефикасно осъществяване на съответстващите 
им различни дейности“ (така и в Решение 
№ 11 от 10.07.2014 г. по к.д. № 2/2013 г. и Ре­
шение № 5 от 26.09.2002 г. по к.д. № 5/2002 г.).
„…Конституционното правило на чл. 19, ал. 2, 
според което законът създава и гарантира на 
всички граждани и юридически лица еднакви 
правни условия за стопанска дейност, не е 
абсолютно. То има предвид еднакви правни 
условия за всички стопански и правни субекти, 
осъществяващи еднакви или сходни дейности 
в определена сфера, но не непременно еднак­
вост между всичките многообразни стопански 
сфери. Съображения за целесъобразност, както 
и наличието на потребност от постигането на 
обществено приоритетни и значими цели… до­
пускат различия в законодателните решения, 
без това да противоречи на конституционния 
принцип по чл. 19, ал. 2. В подобен смисъл 
са и други решения на Конституционния съд, 
като например Решение № 9 от 1999 г. по к.д. 
№ 8/99 г. и Решение № 30 от 1998 г. по к.д. 
№ 23/98 г.“ Затова в практиката на Конститу­
ционния съд е трайно утвърдено разбирането 
(обобщено в Решение № 5 от 11.05.2017 г. по 
к.д. 12/2016 г.), че конституционният прин­
цип на равенство пред закона не е нарушен, 
когато за едно и също право или задължение 
законът предвижда диференциация, вкл. чрез 
специален режим за определена група ико­
номически субекти, ако диференциацията се 
основава на определен критерий, приложим 
спрямо всички субекти от една група (Реше­
ние № 6 от 27.04.2010 г. по к.д. № 16/2009 г.), 
и признакът за разграничаване е обективен, 
прозрачен и недискриминационен. Основният 
закон не допуска необоснованата диферен­
циация и изисква да се предоставят еднакви 
гаранции и условия за стопанска дейност за 
всички субекти в дадена група (Решение № 13 
от 31.07.2014 г. по к.д. № 1/2014 г.). 
Въпросът за избора на критерий при ди­
ференциране на субектите по групи, вкл. за 
възлагане на субектите на нееднакви задъл­
жения, е въпрос за социална, икономическа и 
политическа целесъобразност, като критерият 
трябва да е закрепен в закона или да може 
да бъде изведен от съответната правна уредба 
и да отчита спецификата на извършваната 
дейност (Решение № 6 от 27.04.2010 г. по к.д. 
№ 16/2009 г.). Съображения за целесъобразност, 
както и наличието на потребност от постигане 
на обществено приоритетни и значими цели 
допускат различия в законодателните решения, 
без това да противоречи на конституционния 
принцип по чл. 19, ал. 2 от Конституцията (Ре­
шение № 5 от 26.09.2002 г. по к.д. № 5/2002 г.). 
Поради това и преценката за обоснованост на 
диференциращ подход и критериите, на които 
той се основава, се прави конкретно за всеки 
отделен случай.
Изложеното позволява да се заключи, че 
равно третиране се дължи на извършващите 
икономическа дейност правни субекти, ко­
гато осъществяват една и съща или сходна 
дейност. Това разбиране е приложимо и за 
законодателното закрепване на задължение 
за заплащане на такси.
Воден от изложеното разбиране, съдът следва 
да направи преценка дали в конкретния случай 
е налице конституционно допустима диферен­
циация на законовата уредба на таксите по 
Закона за водите. За да се установи дали на 
всички правни субекти, извършващи свързани 
с водоползване икономически дейности, се 
дължи еднакво третиране по отношение на 
определянето на дължимите такси, е необ­