Държавен вестник, бр. 13, 2005 г., стр. 3

Б Р О Й  13
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  3
Със същото определение съдът е конститу-
ирал като заинтересовани страни Народното
събрание, Министерския съвет, министъра на
правосъдието, министъра на вътрешните ра-
боти, Върховния касационен съд, Национал-
ната следствена служба и Висшия адвокатски
съвет. Всички страни, с изключение на Народ-
ното събрание, са представили становища по
делото. Искането изцяло се подкрепя от Наци-
оналната следствена служба и частично от ми-
нистъра на вътрешните работи и от Висшия
адвокатски съвет. Министерският съвет, ми-
нистърът на правосъдието и Върховният каса-
ционен съд считат, че искането следва да бъде
отхвърлено изцяло.
Конституционният съд, след като обсъди
доводите и съображенията, изложени в искане-
то и в становищата на страните, установените
факти и обстоятелства, за да се произнесе, взе
предвид следното:
I. За “правовата държава”
1. По делото всички оплаквания са подкре-
пени с аргументи за  противоречие с конститу-
ционния принцип за правовата държава, като
повечето се основават пряко на това конститу-
ционно начало, останалите—върху отделни
негови проявни форми.  Затова при разглежда-
нето и решаването на делото се отделя внима-
ние върху основни компоненти на правовата
държава, но предвид предмета на делото—и
върху тези в областта на наказателното право и
процес: Nullum crimen sine lege, Nulla poena sine
lege, Nulla poena sine culpa, Non bis in idem. Тук
пряко отношение имат и принципите за разде-
ление на властите и за равенството на гражда-
ните пред закона.
Съдът счита, че не е необходимо да бъдат
изброени всички елементи и проявни форми на
правовата държава, защото тя е динамично
понятие, което пък обяснява защо в съвремен-
ните конституции няма позитивноправна дефи-
ниция. Исторически съдържанието на поняти-
ето се е формирало от идеи и цивилизационни
стандарти за изграждането на общество, чиято
основна грижа е човекът.  В различните исто-
рически времена съдържанието е доминирано
от различни компоненти. Резултатът е, че прин-
ципът за правовата държава като водещо нача-
ло в съвременната конституционна държава,
има исторически оформило се съдържание и
динамичен, стойностно обвързан и многоаспек-
тен характер.
Наред с това съдът е на мнение, че не бива да
се допуска принципът за правовата държава да
бъде неприсъщо натоварван, при което всякак-
во правно нарушение да бъде квалифицирано
като противоречащо на правовата държава, а
оттук—ясното съдържание и приложимост на
принципа да бъдат накърнени.
Днес в европейското правно пространство
широко се споделя разбирането за правовата
държава, което включва както принципа за
правната сигурност (формалния елемент), така
и принципа за материалната справедливост
(материалния елемент). Тези основни характе-
ристики на правовата държава се проявяват като
водещи максими в различните клонове на дей-
стващото право.
Съвкупността от формалните и материал-
ните елементи дава многопластовото съдържа-
ние на конституционния принцип и откроява
неговата специфика. “Правова държава” озна-
чава упражняване на държавна власт на осно-
вата на конституция, в рамките на закони, ко-
ито материално и формално съответстват на
конституцията и които са създадени за запазва-
не на човешкото достойнство, за постигане на
свобода, справедливост и правна сигурност.
Възможна е и конкуренция, дори конфликт
между отделни компоненти, тъй като всеки от
тях, за да бъде приложим, е снабден с гаранции
за реализацията си. Най-често такова напреже-
ние се констатира между постулата за правна
сигурност и изискването за справедливост,  осо-
бено в периоди на преход, както и при динамич-
но законодателство.
Без изрично да ги именува, което не е преч-
ка те да бъдат надлежно откроени, Конститу-
цията съдържа както формалните, така и мате-
риалните компоненти на правовата държава.
Те образуват една смислена съвкупност, в коя-
то си взаимодействат.
II. По § 2  ЗИДНК
2. В искането се твърди, че § 2, с който е изме-
нена ал. 6 на чл.26 НК в частта “както и за прес-
тъпления, извършени преди внасянето на обви-
нителния акт, но невключени в него”, противоре-
чи на чл. 6, ал. 2  от Конституцията и че е в несъ-
ответствие с чл. 6, т. 1 ЕКПЧОС. Твърди се, че
оспореното изменение позволява  на прокурора
при съставянето на обвинителния акт да прецени
по собствено усмотрение кои престъпления да
включи в него и кои да остави за друг обвините-
лен акт, в резултат на което при предпоставки за
продължавано престъпление може да бъдат вне-
сени различни обвинителни актове, без контрол
от съда. Тези положения според искането поста-
вят гражданите в неравностойно положение.
В искането се поддържа още, че въпросното
изменение в ал. 6 на чл. 26 НК ликвидира инс-
титута на продължаваното престъпление, тъй
като той престава да е единна престъпна дей-
ност от обективна и субективна страна с общ
престъпен резултат.
3. Искането се подкрепя  от Националната
следствена служба и от Висшия адвокатски
съвет.
4. Съдът счита, че изложените оплаквания
са неоснователни.
Продължаваното престъпление представля-
ва форма на усложнена престъпна дейност. Тя
се характеризира с единство на две или повече
еднородни деяния, осъществяващи всяко поот-
делно състав на едно и също престъпление,
обединени в сложно цяло поради своеобразна-
та обективна и субективна връзка между тях.
Вследствие на тази обвързаност последващите
деяния се явяват продължение на предшества-