Държавен вестник, бр. 51, 2006 г., стр. 85

Б Р О Й  51
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  85
4.2.2. Потокът през системата да е достатъчен,
за да елиминира кондензацията на вода при всич-
ки условия, които могат да възникнат по време на
изпитването, както е посочено в част 6.
4.2.3. В част 6 са дадени примери за три типа
системи за вземане на проби с постоянен обем,
които отговарят на изискванията на това прило-
жение.
4.2.4. Сместа от газ и въздух да е хомогенна в
сондата за взимане на проби S2.
4.2.5. Сондата взема действителна проба от
разредени отработили газове.
4.2.6. Системата да няма изпускане на газ. Кон-
струкцията и материалите да бъдат такива, че
системата да не влияе на концентрацията на за-
мърсители в разредените отработили газове. Ако
някой компонент (топлообменник, вентилатор
и др.) промени концентрацията на който и да е
замърсяващ газ в разредения газ, взимането на
проби на този замърсител да се извършва преди
този компонент, ако проблемът не може да се
поправи.
4.2.7. Ако изпитваното ПС е оборудвано с из-
пускателна тръба, състояща се от няколко разкло-
нения, свързващите тръби се съединяват възмож-
но най-близо до ПС по начин, който не влошава
работата му.
4.2.8. Измененията на статичното налягане в
изпускателната(-ите) тръба(и) на последния шу-
мозаглушител на ПС да остават в границите на ±
1,25 kРа от измененията на статичното налягане,
измерени по време на цикъла на задвижване с
динамометричен стенд, когато към изходната тръ-
ба на последния шумозаглушител не е свързан уред
за взимане на проби. По желание на производите-
ля, писмено изразено до изпълнителния директор
на ИА “АА”, се използват системи за взимане на
проби, които могат  да поддържат статично наля-
гане в границите на ± 0,25 kРа. Тази възможност се
използва в случай, че производителят обоснове
необходимостта от намаленото допустимо откло-
нение. Противоналягането се измерва в изпуска-
телната тръба, колкото е възможно по-близо до
нейния край или в нейно удължение със същия
диаметър.
4.2.9. Различните клапани, използвани за нап-
равляване на отработилите газове, да са от бързо
регулируем и бързо действащ тип.
4.2.10. Газовите проби се събират в торби за
взимане на проби с достатъчна вместимост, изра-
ботени от материали, които не променят газа със
замърсители с повече от ± 2 % след съхранение от
20 min.
4.3. Аналитично оборудване
4.3.1. Изисквания
4.3.1.1. Замърсителите в газовете се  анализи-
рат със следните уреди:
—За въглероден oксид (СО) и въглероден ди-
оксид (СО2 ):
анализатор за въглероден оксид и въглероден
диоксид от абсорбционен тип,  недисперсни ин-
фрачервени анализатори (NDIR).
—За въглеводороди (НС)—двигатели с прину-
дително запалване:
анализатор на въглеводороди от пламъчно-йо-
низационен тип (FID), калибриран с газ пропан,
изразен в атомен еквивалент на въглерод (С1).
—За анализ на въглеводороди (НС)— двигате-
ли със запалване чрез сгъстяване:
анализатор на въглеводороди от пламъчно-йо-
низационен тип с топла връзка (HFID) със сонда,
клапани, тръбопроводи и др., нагряван до 463 К
(190 °С) ± 10 К, калибриран с газ пропан, изразен
в атомен еквивалент на въглерод (С1).
—За азотен оксид (NOx):
анализатор на азотен оксид от типа химилуми-
несцентен анализатор (CLA) или от типа недис-
персен ултравиолетов резонансно-абсорбционен
анализатор (NDUVR) и двата с преобразуватели
NOx—NO.
—За частици:
Определяне на събраните частици чрез претег-
ляне.
Частиците се събират от два монтирани един
след друг филтъра по потока на газа за взимане на
проби. Количеството на събраните частици за вся-
ка двойка филтри се определя, както следва:
Vmix . m
Vep
M = ––––––  или m = M . d . –––– ,
Vep . d
Vmix
където:
Vep е потокът през филтрите;
Vmix—потокът през тунела;
М—масата на частиците (g/km);
m—маса на частиците, събрани от филтрите (g);
d—действително разстояние, отговарящо на
изпитвателния цикъл (km);
Mlimit—гранична маса на частиците (g/km).
Съотношението на пробата частици (Vep /Vmix )
се регулира така, че за
М = Mlimit , l І m І 5mg (при използване на фил-
три с  диаметър 47 mm).
Повърхността на филтъра да се състои от хид-
рофобен материал, инертен по отношение на ком-
понентите в отработилите газове (филтри със
стъклени нишки, покрити с флуоровъглерод или с
еквивалентни материали).
4.3.1.2. Точност
Анализаторите са с обхват на измерване, съв-
местим с изискваната точност за измерване на
концентрациите на замърсители в пробата от от-
работили газове.
Грешката на измерването да е не по-голяма от
± 2 % (грешка на анализатора), като не се взема под
внимание действителната стойност за газовете за
калибриране. За концентрации, по-ниски от 100 ppm,
грешката на измерването да не надвишава ± 2 ppm.
Пробата на въздуха от околната среда се измерва
със същия анализатор с подходящ обхват.
Измерването на събраните частици е с гаран-
тирана точност от 1 µg.
Аналитичната везна, която се използва за пре-
тегляне на всички филтри, е с точност от 5 µg и със
стойност на най-малкото деление 1 µg.
4.3.1.3. Влагоуловител
Не се допуска използване на влагоуловител на
отработилите газове преди анализаторите, освен
ако е доказано, че не въздейства на съдържанието
на замърсители в газовия поток.
4.3.2. Специални изисквания към двигатели със
запалване чрез сгъстяване.
Използва се устройство за взимане на проби с
топла връзка за непрекъснат анализ на въглеводо-
роди с детектор за йонизацията на пламъка (HFID)