Държавен вестник, бр. 47, 2009 г., стр. 47

Б Р О Й  47
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  47
В този контекст следва да се разбира раз-
поредбата на чл. 280, ал. 1, т. 1 ГПК, която
визира първия от критериите за допускане на
касационното обжалване на въззивното реше-
ние—въззивният съд да е решил съществен
материалноправен и процесуалноправен въп-
рос в противоречие с практиката на ВКС,
която се определя не само от тълкувателните
му решения, но от неговото еднообразно пра-
воприлагане по конкретни дела. Единната
практика на ВКС в този смисъл е ориентирът,
съобразно който ще се преценява правилност-
та на обжалваното въззивно решение, и ако
такава не съществува или тя е противоречива
или погрешна, ВКС по повод на упражнява-
ния от него касационен контрол е длъжен да
реализира създаването и унифицирането на
тази практика. Тези хипотези на достъп до
касационно обжалване визират предвидени-
те в чл. 280, ал. 1, т. 2 и 3 критерии за негово-
то допускане.
При така изясненото съдържание на поня-
тието “практика на ВКС” по смисъла на чл. 280,
ал. 1 обжалване на решение на въззивен съд, с
което се е произнесъл по съществен материал-
ноправен или процесуалноправен въпрос, има
за последица ограничаване правото на защита
пред касационната инстанция.
Съществуват реални хипотези при право-
прилагането, при които правният въпрос, кой-
то, макар да е от съществено значение за кон-
кретния спор, не е значим за правото поради
неговия изолиран характер или поради уни-
калността на казуса. Дори когато тази уни-
калност се възпроизвежда в серия от едно-
типни дела, този правен въпрос не предпола-
га нормативно, а само казуално тълкуване,
защото не е от принципно значение за право-
то. Аналогично ще е и положението, когато
обсъжданият правен въпрос се съдържа в нор-
ма, която има рядко прилагане и не съществу-
ва практика по правоприлагането є.
От изложеното се налага изводът, че опре-
делянето на материалния или процесуалния
въпрос, разрешен с обжалваното въззивно ре-
шение като “съществен”, ограничава достъпа
до касационно обжалване.
При такова развитие на уредбата решаване-
то на всеки правен въпрос, който е от значение
за изхода по конкретно дело, независимо от това,
дали има принципно значение за правото, е
основание за достъп до касационно обжалване
при наличие на някои от останалите критерии
за неговото допускане.
Поради това разпоредбата на чл. 280, ал. 1
ГПК само в тази нейна част се явява противо-
конституционна, като противоречаща на чл. 122,
ал. 1 от Конституцията.
При преценката за конституционосъобраз-
ност на отделните критерии за допускане на
касационното обжалване в контекста на съ-
държанието на понятието “практика на ВКС”
се поставят редица въпроси, които налагат тях-
ното бъдещо изясняване поради неяснота и про-
тиворечие. Така например това е проблемът
за това, коя практика на ВКС трябва да се има
предвид и откога—преди влизане в сила на ГПК
или след тази дата. Освен това в чл. 281 ГПК,
чието заглавие е “Основания за касационно
обжалване”, т. 3 сочи и необосноваността (не-
правилни фактически изводи при правилно ус-
тановени факти). Къде е мястото на този по-
рок на решението в приложното поле на каса-
ционното обжалване? Трябва ли да се вмести
в правилата на чл. 280 и т.н.? Липсата на из-
градена национална информационна система,
която включва цялата съдебна практика, съз-
дадена от българските съдилища, пречка ли е
за достъпа до касационно обжалване? Тук са
изброени само част от видимите от пръв пог-
лед затруднения, които при липса на задължи-
телна практика притесняват. Към изложеното
трябва да се добавят и непреодолените стерео-
типи и носталгията по съществуването на тре-
та редовна инстанция.
Казаното в предния абзац няма за задача
да критикува кодекса, а да обоснове извода на
съда, че става въпрос за разпоредби, чиято
неяснота или противоречие тепърва ще се
изясняват, но сами по себе си те не дават ос-
нование да се приеме, че приложното поле на
касационното производство изцяло е регла-
ментирано по начин, който не е характерен за
правовата държава.
Член 284, ал. 3, т. 1 гласи, че към касацион-
ната жалба се прилагат 1. изложение на обсто-
ятелствата за допускане на касационно обжал-
ване. Твърдението на омбудсмана е в смисъл,
че тази част от разпоредбата изисква обжалва-
щият по конкретно дело да издирва и посочва
практиката на ВКС и разноречивата практика
на въззивните съдилища в страната, което е
трудно осъществимо.
Съдът намира, че липсата на база данни за
съществуващата практика на въззивните съди-
лища (това не може да се каже в пълна мяра за
Върховния касационен съд) представлява уп-
рек, който трябва да се отправи към гласували-
те закона, но не може да бъде основание за
противоконституционност—липсващата споме-
ната база данни може да се изгради. И още
нещо—отмяната на разпоредбата ще прегради
макар и ефимерната възможност за обжалване
на това основание към сегашно време (по-доб-
ре жалба с трудни предпоставки, отколкото
липсата на възможност за жалба).
Наистина това, че жалбоподателят трябва
да издири разноречива практика на съдилища-
та, представлява процесуална тежест, но тя не
е противоконституционна.
Според чл. 288 съдът се произнася по допус-
кането на касационното обжалване с определе-
ние в закрито заседание в състав от трима съ-