Държавен вестник, бр. 104, 2013 г., стр. 6

СТР.  6	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  104
оборот и облагането на който е съобразено 
с предназначението на имота. Съюзът на 
юристите също намира, че искането е не­
основателно.
За да се произнесе, Конституционният съд 
взе предвид следното:
Вносителите оспорват разпоредбата на 
чл. 10, ал. 1 ЗМДТ „във връзка“ с чл. 13 и 
24 ЗМДТ и „в контекста на чл. 1 от ДП към 
КПЧОС“. Независимо че посочените връзки 
позволяват по-доброто открояване на моти­
вите на вносителите, по същество обект на 
конституционен контрол по настоящото дело 
е единствено чл. 10, ал. 1 ЗМДТ. Конституци­
онният контрол не може да има за резултат 
една законова разпоредба да бъде обявена за 
противоконституционна, само ако се тълкува 
в контекста на конкретни други разпоредби на 
закона. Това е причината Конституционният 
съд да допусне разглеждането на делото по 
същество с приетата в определението по допус­
тимост формулировка и да бъде преценявано 
единствено съответствието на чл. 10, ал. 1 
ЗМДТ с Конституцията. Обратният подход по 
същество би дописал закона, като създаде нова 
диференцирана уредба за данъчно облагане на 
определена категория имоти и би превърнал 
Конституционния съд в позитивен законодател. 
Оспорената разпоредба на чл. 10, ал. 1 ЗМДТ 
установява общ принцип на облагане на не­
движимите имоти. По силата на този принцип 
с данък върху недвижимите имоти се облагат 
разположените на територията на страната 
сгради и поземлени имоти в строителните 
граници на населените места и селищните 
образувания, както и поземлените имоти извън 
тях, които според подробен устройствен план 
имат предназначението по чл. 8, т. 1 от Закона 
за устройство на територията, и след промяна 
на предназначението на земята, когато това се 
изисква по реда на специален закон. 
Тази разпоредба установява принцип, който 
е в съответствие с чл. 60, ал. 1 от Консти­
туцията, която изрично предвижда възмож­
ността гражданите да бъдат данъчно облагани 
за притежаваното от тях имущество. Тя не 
регламентира различни данъчни режими за 
отделните обекти, подлежащи на облагане, 
нито установява данъчни облекчения. Зако­
нодателната диференциация при определянето 
на данъчната тежест за отделни категории 
имоти, както и освобождаването от данък, 
се извършва с други разпоредби на ЗМДТ.
В своята практика Конституционният съд 
е приел, че „е въпрос на законодателна воля 
отделните групи данъчни субекти да бъдат 
различно третирани, доколкото това се из­
вършва единствено и само със закон“ (Решение 
№ 12 от 1994 г. на КС по к.д. № 12 от 1994 г.). 
Съдът също така приема, че „създадените със 
закон данъчни уредби не са противоконститу­
ционни“, както и че „данъчните облекчения и 
утежнения могат да се установяват само със 
законодателен акт на Народното събрание“ 
(Решение № 3 от 1996 г. на КС по к.д. № 2 от 
1996 г.). По отношение на местните данъци 
съдът застава на разбирането, че „размерът на 
данъка се обуславя от стойността на обекта, 
която не се влияе от това, за какви нужди се 
използва“, както и че „начинът на използване 
не е елемент от стойността“ (Решение № 9 от 
1996 г. на КС по к.д. № 9 от 1996 г.).
Разпоредбата на чл. 1 от ДП към КЗПЧОС 
закрепва правото на всяко лице „мирно да се 
ползва от своята собственост“. Тя защитава 
правото на собственост, като едновременно 
с това допуска държавите законодателно да 
осъществяват „контрол върху ползването на 
собствеността в съответствие с общия интерес 
или за осигуряване на плащането на данъци 
или други постъпления или глоби“. Нищо в 
тази разпоредба не ограничава държавата със 
закон да предвиди облагане на определени имо­
ти като част от имуществото на гражданите.
Определянето на имоти за нуждите на зе­
лената система в гр. София, невъзможността 
да се осъществи застрояването им и дългият 
срок за провеждането на отчуждителните 
процедури по чл. 17 ЗУЗСО ограничават 
възможностите на собствениците да ползват 
имотите си пълноценно. Диференцирането на 
данъчната тежест, отразено в разпоредбите на 
приложение № 2 към ЗМДТ, не може напълно 
да задоволи изискванията на справедливостта 
при всички възможни хипотези на усложне­
ния в правния статут на отделни имоти. Тези 
ограничения и недостатъчната диференциация 
в облагането обаче не са от такова естество, 
че да извадят имоти от гражданския оборот, 
както твърдят вносителите, нито да ги напра­
вят негодни за облагане обекти. Макар и в 
ограничени случаи, ползването на такъв имот 
със стопанска цел е възможно и този имот 
представлява имущество, освобождаването 
от данък на което може да се извърши само 
изрично и само със закон. Той е и имущество, 
при отчуждаването на което собственикът има 
право на справедливо обезщетение.
Съдът намира, че мотивите на вносителите 
не могат да доведат до противоконституцион­
ност на оспорената разпоредба на чл. 10, ал. 1 
ЗМДТ. Липсата на законова диференциация 
за постигане на повече справедливост в об­
лагането на такива имоти и на други имоти, 
за които не са налице подобни законови 
ограничения, не може да бъде поправена с 
обявяването на разпоредбата на чл. 10, ал. 1 
ЗМДТ за противоконституционна. Това може 
да направи единствено законодателят чрез 
изменения и допълнения на ЗМДТ, тъй като 
само Народното събрание може да преценява 
целесъобразността от едно или друго данъчно 
облекчение или освобождаване от данък. Това 
следва от изричната разпоредба на чл. 60, 
ал. 2 от Конституцията.