Държавен вестник, бр. 83, 2021 г., стр. 4

СТР.  4	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  83
трябва да бъде изградено така, че да не се 
допусне злоупотреба с власт в съответствие 
с формулата „една власт да възпира друга“. 
Взаимното възпиране на властите е основен 
императив на конституционната демокрация, 
тъй като по този начин се изключва прекомер­
ната концентрация на публичната власт и се 
отслабва натискът, който се оказва от страна 
на държавата върху гражданското общество 
и всеки индивид.
Принципът на разделение на властите от­
разява еволюцията на разделението на труда 
по осъществяване на публичната власт и 
свързаната с него специализация в дейност­
та на държавните институции. Изходната 
предпоставка на теорията за разделението на 
властите е функционалната специализация 
в управлението на държавата, в резултат от 
която се обособяват и разграничават три 
основни сфери на проявление на държавната 
власт, възложени на три основни системи от 
органи, които са относително независими един 
от друг и функционират в определена взаимна 
връзка. Така схванато, разделението на влас­
тите е метод за оптимално функциониране 
на върховната държавна власт и средство за 
предотвратяване на евентуален произвол от 
страна на държавните органи, което рефлек­
тира върху правата на гражданите (Решение 
№ 6 от 1993 г. по к.д. № 4/1993 г.). 
Разделението на властите е основополагащ 
организационен принцип на модерната право­
ва държавност, който има за предназначение 
не само да предотвратява произвола, като 
ограничава публичната власт, но и да създа­
ва предпоставките за нейното рационално и 
ефективно упражняване. В този смисъл разде­
лението на властите има не само негативно и 
защитно измерение, а изпълнява и съответна 
позитивна роля с оглед на разпределението 
на правомощията между отделните държав­
ни органи. А това означава, че разделението 
на властите не само води до ограничаване 
и взаимно възпиране на отделните функции 
на държавата, но също подрежда и съгласува 
техните действия, като по този начин допри­
нася за укрепването на една относително 
хомогенна публична власт.
В своята практика Конституционният 
съд последователно разгръща съдържанието 
на понятието за правова държава с оглед 
на формалния елемент – правна сигурност, 
както и произтичащите материалноправни 
измерения. Всички те са обединени от идеята 
за върховенството на правото – универсалната 
и еднаква обвързваща сила на правото по 
отношение на всички правни субекти. Вър­
ховенството на правото е основополагащата 
концепция, върху която се изгражда и крепи 
зданието на установената от Основния закон 
конституционна система (Решение № 12 от 
2016 г. по к.д. № 13/2015 г.). 
По дефиниция и по своето действие вър­
ховенството на правото е ограничение на 
държавната власт (Решение № 12 от 2016 г. 
по к.д. № 13/2015 г.). Правото не е само 
средство за управление на обществото. То 
е и мяра на властта. Правото ограничава, 
фиксира властта и посредством разделени­
ето на властите. В съответствие с принципа 
на разделение на властите се обособяват 
отделни функции и се създават органи, на 
които се предоставят правомощия за тяхното 
осъществяване. По този начин се очертава и 
ограничава институционалната структура на 
държавата, а дейността на нейните органи, 
която се осъществява съгласно предварително 
установени процедури, придобива определена 
форма. Титулярите на определена власт не 
могат да излизат извън кръга на предписаната 
им конституционноправна форма. 
Правото предоставя на отделните власти 
чрез конституционните норми самостоятел­
ност, но то ги и задължава да спазват валидна 
форма, определен начин за реализиране на 
своята дейност, а също така и конституционно 
маркирани средства за изразяване на властта. 
Всяка една от основните функции – законода­
телна, изпълнителна и съдебна – трябва да се 
осъществява в определените от Конституцията 
предели и в съответствие с установени от 
нея правила, в резултат от което дейността 
на държавата се поставя под контрол и се 
гарантира срещу евентуален произвол.
С оглед необходимостта да гарантира ба­
ланса на правомощията на висшите държавни 
органи и да не допусне някой от тях да получи 
възможност да доминира, Основният ни закон 
неслучайно възприема определен подход на 
регламентация. Правомощията на висшите 
органи на държавата се изброяват на консти­
туционно ниво и този начин на регламентация 
няма друга цел, освен да посочи границите 
на властта, която те се ангажират да осъ­
ществяват, а оттук и да изключи, доколкото 
положението им на титуляри на определена 
власт позволява, евентуална тяхна намеса по 
отношение на други висши държавни органи. 
Посредством разпределението на правомощия, 
което прави Конституцията, се прокарва ясна 
разграничителна линия в правното положение 
на висшите държавни органи и се укрепва 
тяхната стабилност и независимост (Решение 
№ 6 от 2012 г. по к.д. № 3/2012 г.). 
Все в духа на принципа на разделение на 
властите Конституцията определя и компе­
тентността на Народното събрание, което 
също идва да покаже, че не му позволява да 
се намесва във всеки аспект на управлени­
ето. Ако под претекст, че е нужен контрол и 
прозрачност в дейността на висши държавни 
органи, парламентът чрез превратно тълкуване 
на конституционните разпоредби, които опре­
делят неговия правен статус и правомощия, им 
придаде по-широк смисъл, отколкото те имат,