Държавен вестник, бр. 31, 2014 г., стр. 4

СТР.  4	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  31
тъй като с нея се предвижда замяна на нало­
жената пробационна мярка без лишаване от 
свобода с друго, по-тежко по вид наказание, 
каквото е лишаването от свобода, включител­
но и по отношение на престъпни състави, за 
които в особената част на НК като санкция 
се предвижда наказание пробация, но не и 
наказание лишаване от свобода. 
Специфично проявление на принципа на 
правовата държава – чл. 4, ал. 1 от Конститу­
цията в наказателното правоприлагане, пред­
ставлява изискването за законоустановеност 
на деянията, обявени за престъпления, както 
и на наказанията, предвидени за тях. Това 
изискване се свързва с монопола, който прите­
жава държавата върху прилагането на принуда 
срещу извършителите на правонарушения, 
която може да се изрази в посегателство върху 
техните фундаментални права – на свобода, 
на собственост или на живот (последната 
мярка на наказателноправно въздействие е 
отпаднала по нашето наказателно право). В 
този контекст прилагането на принуда, коя­
то така осезателно засяга личната сфера на 
гражданина, би била легитимна само ако се 
осъществява съобразно ясните и стабилни 
предписания на наказателния материален и 
процесуален закон. По този начин би се га­
рантирала стабилността и правната сигурност 
в съответните материални и процесуални 
правоотношения, които са били предмет на 
наказателното производство, като същностна 
характеристика на правовата държава.
Нарушение на посочения принцип и съ­
ответно противоконституционност би била 
налице, в какъвто смисъл са аргументите на 
искането на ОСНК на ВКС, ако оспорената 
разпоредба на чл. 43а, т. 2 НК предвижда 
санкциониране на деяние, което не е обяве­
но за престъпно в особената част на кодекса 
или предвидената в общата част на същия 
замяна на пробацията с лишаване от свобода 
представлява отклонение от изискването за 
законоустановеност на наказанието. Замя­
ната на наказанието пробация с наказание 
лишаване от свобода не представлява санк­
циониране на деяние, което не е обявено за 
престъпно, макар че се свързва с виновно 
отклонение на осъдения от изпълнение на 
наложената му пробационна мярка. Това е 
така, защото не това поведение на осъдения, 
което действително особената част на НК не 
обявява за престъпно, а престъплението, за 
което е осъден с влязла в сила присъда, като 
му е наложена пробационна мярка, която той 
виновно не изпълнява, е основание за санк­
ционирането му, т. е. оспорената разпоредба 
на чл. 43а, т. 2 НК не нарушава изискването 
за законоустановеност на престъпните деяния 
в особената част на НК.
Замяната, предвидена с посочената раз­
поредба, не представлява нарушение и на 
изискването за законоустановеност на на­
казанието, дори и в хипотезата, когато за 
съответното деяние в особената част на НК 
не се предвижда лишаване от свобода, макар 
че такова наказание може да бъде наложено 
при виновно отклонение на осъдения от из­
пълнение на пробационната мярка. Щом като 
замяната на наложеното наказание пробация 
с по-тежкото по вид наказание лишаване от 
свобода е предвидено в общата част на НК, с 
това е спазено изискването за законоустанове­
ност на наказанието по време на извършване 
на престъплението и съответно условието за 
предвидимост на заместващото наказание. В 
самото налагане на пробационната мярка се 
съдържа и възможността за нейната замяна, 
т. е. осъденият е в известност за потенциал­
ното є заместване с по-тежкото по вид нака­
зание, което ще се осъществи при наличието 
на точно дефинирани в наказателния закон 
предпоставки. Според разпоредбата на чл. 43а, 
т. 2 НК тези предпоставки са: 1. виновно 
неизпълнение от осъдения на наложената му 
пробационна мярка; 2. замяна на това наказа­
ние с по-тежкото по вид наказание лишаване 
от свобода, и 3. съотношението на замяната, 
която може да се отнася до цялото или до 
част от наказанието пробация при съответно 
преизчисляване на времевата продължител­
ност на едното при заместване с другото.
В контекста на гореизложеното трябва да 
се оцени като погрешен аргументът в искането 
за обявяване на противоконституционността 
на чл. 43а, т. 2 НК, че законоустановеността 
на наказанието като проявление на принци­
па на правовата държава при наказателното 
правоприлагане означава, че това изискване 
е спазено само ако санкцията за конкретното 
деяние е съобразена с предвидената в особе­
ната част на НК за тази категория престъп-
ления. Наказанието е законоустановено не 
само с оглед на уредбата на санкциониране на 
отделните престъпни деяния в особената част 
на НК, а и с оглед на разпоредбите в общата 
част на същия кодекс, отнасящи се до опреде­
ляне на наказанието. Това са тези разпоредби, 
които по общ начин определят правилата за 
неговото налагане не само при индивидуали­
зацията му – чл. 54 и 55 НК и специфичните 
хипотези на чл. 58 и 58а НК, а така също и 
при квалифициращи признаци на деянието, 
относими към престъпния състав, като пов­
торност и опасен рецидив – чл. 27 – 29 НК, 
усложнена престъпна дейност при престъпле­
ния, осъществени в реална или идеална съв­
купност или продължавано – чл. 23 – 26 НК, 
особености на личността на дееца – не­
пълнолетен извършител на престъпления, 
при което предвидените в особената част 
наказания са редуцирани чрез замяната им