Държавен вестник, бр. 61, 2022 г., стр. 26

СТР.  26	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  61
Висшият адвокатски съвет приема, че оспо­
рените разпоредби „водят до несъразмерното 
ограничаване на правата на собственици­
те, които поради предвиденото прекомерно 
забавяне на отчуждителните процедури са 
лишени както от възможността да получат 
справедливо обезщетение след проведено в 
разумен срок отчуждаване за задоволяване 
на обществените потребности, така и от въз­
можността да инициират утвърждаване на нов 
подробен устройствен план“. Определя като 
„правен абсурд“ продълженото действие на 
изрично отменения чл. 17 ЗУЗСО, без влиза­
нето в сила на отмяната да е отложено, което 
води до правна несигурност в противоречие 
с принципа на правовата държава.
Съюзът на юристите определя като недо­
пустимо препращането към вече отменена 
разпоредба, което води и до „непропорционален 
статус“ и различно третиране на собствениците 
на поземлени имоти.
Камарата на архитектите в България под­
крепя искането и препраща към мотивите на 
Решение № 14 от 2020 г. по к.д. № 2/2020 във 
връзка с нарушената обществена справедливост 
и необходимостта от баланс между публичния 
и частния интерес.
Проф. Венцислав Стоянов излага виж­
дане, че правилата относно предвидените в 
ЗУЗСО срокове не могат да се разглеждат 
като специални по отношение на сроковете, 
предвидени в ЗУТ. Основен аргумент в тази 
насока е препращането в оспорения § 23 ПЗР 
на ЗИДЗУЗСО към чл. 208 ЗУТ, поради ко­
ето правилата за сроковете за отчуждаване 
трябва да бъдат еднакви за цялата страна. 
Смята, че ако подобно удължаване на и без 
това продължителните срокове по ЗУТ не 
бъде обявено за противоконституционно, не 
би имало пречка нов ЗИД на ЗУЗСО да до­
веде до практически необозримо удължаване 
на сроковете в противоречие с принципа на 
правовата държава. Според него „най-сери­
озният довод за противоконституционност е 
в това, че § 23 не зачита изтеклия период от 
време и по този начин води до неравностой­
но третиране, противоречащо на чл. 17, ал. 1 
от Конституцията. Макар и ал. 5 на същия 
чл. 17 да допуска отчуждаване, в контекста 
на § 23 ПЗР на ЗИДЗУЗСО е налице един 
дълъг предварителен период, който предшес­
тва отчуждаването и води до допълнително 
ограничаване на правото на собственост.
Доц. Златимир Орсов посочва, че препраща­
нето към отменената норма (чл. 17 ЗУЗСО) е 
препращане към нищото, тъй като отмененият 
текст не урежда обществени отношения. Това 
е в разрез със самата същност на правовата 
държава, а и създава недопустимо различно 
третиране на собствениците в Столичната 
община и в страната. Смята, че обявяването 
на § 23 ПЗР на ЗИДЗУЗСО за противоконсти­
туционен „ще бъде логично продължение на 
постоянната практика на Конституционния 
съд в защита на правовата държава и пра­
вото на собственост“ и посочва като пример 
Решение № 14 от 15.10.2020 г. и Решение № 3 
от 24.02.2022 г.
Конституционният съд, като обсъди дово­
дите в искането, релевантната правна уредба 
и постъпилите по делото писмени становища 
и правни мнения, за да се произнесе, взе 
предвид следното:
Оспореният § 23 ПЗР на ЗИДЗУЗСО съдър­
жа две разпоредби. Съгласно разпоредбата на 
ал. 1 сроковете, предвидени в чл. 17 от Закона 
за устройството и застрояването на Столич­
ната община, отнасящи се до започването на 
отчуждителни процедури за изграждане на 
обекти – публична общинска или публична 
държавна собственост, на територията на 
Столичната община, по отношение на под­
робните устройствени планове, влезли в сила 
преди влизането в сила на ЗУЗСО, текат от 
влизането му в сила (28 януари 2007 г.). Съ­
гласно разпоредбата на ал. 2 след изтичането 
на сроковете по ал. 1, както и по отношение 
на подробните устройствени планове, влезли 
в сила след влизането в сила на ЗУЗСО, се 
прилагат правилата на чл. 208 от Закона за 
устройство на територията (ЗУТ). Самият 
чл. 17 ЗУЗСО е отменен с § 13 ПЗР на същия 
ЗИДЗУЗСО.
Конституционният съд е последователен в 
разбирането (частично обобщено в Решение 
№ 5 от 14.06.2022 г. по к.д. № 13/2021), че равен­
ството е основен конституционен принцип на 
гражданското общество и правовата държава 
по смисъла на второто съображение в преам­
бюла и на чл. 6, ал. 2 от Конституцията. То е 
основа за нейното тълкуване и прилагане и за 
нормотворческата дейност и е основно право 
на гражданите (Решение № 4 от 20.04.2021 г. по 
к.д. № 1/2021 и Решение № 14 от 14.11.1992 г. 
по к.д. № 14/1992). Принципът на равенство 
означава равнопоставеност пред закона (Ре­
шение № 6 от 27.04.2010 г. по к.д. № 16/2009). 
Равенството пред закона се изразява в две ос­
новни форми – задължение за равно третиране 
и забрана за произволно неравно третиране 
(Решение № 4 от 20.04.2021 г. по к.д. № 1/2021 и 
Решение № 1 от 27.01.2005 г. по к.д. № 8/2004). 
Забраната за произвол е елемент на правовата 
държава в материален смисъл и е насочена 
към държавните органи, включително и към 
законодателя. В правовата държава повелята 
за равно третиране задължава нормотвореца 
да урежда подобните случаи по еднакъв начин, 
а различните – по различен, респ. задължение 
на публичната власт е да третира „еднаквите 
еднакво“ (Решение № 4 от 20.04.2021 г. по к.д. 
№ 1/2021 и Решение № 11 от 10.05.2010 г. по