Държавен вестник, бр. 97, 2025 г., стр. 26

СТР.  26	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  97
на правото на труд, а същевременно опреде­
лянето на минимален размер на трудовото 
възнаграждение не само е конституционно 
допустимо, но и представлява произтичащо от 
Основния закон задължение на държавата да 
регулира трудовите правоотношения така, че 
да гарантира това право. Тази конституционно 
закрепена дължима от държавата закрила на 
трудовите правоотношения е намерила израз 
в уредбата относно определянето на минимал­
ните трудови възнаграждения и обезщетения 
от Министерския съвет (чл. 244 КТ). Задъл­
жението за това на държавата произтича не 
само от Основния закон, но и от обвързващите 
Република България международни договори, 
както и от принципите на правото на ЕС. Във 
връзка с това следва да се има предвид, че 
Република България е ратифицирала Конвен­
ция № 131 на Международната организация 
на труда за определяне на минимална работна 
заплата, приета на 22.06.1970 г. в Женева (със 
закон, приет на 24.01.2018 г. – обн., ДВ, бр. 12 
от 2018 г., в сила за България от 20.03.2018 г.). 
По силата на чл. 1, т. 1 от Конвенцията „всеки 
член на Международната организация на труда, 
който ратифицира настоящата конвенция, се 
задължава да създаде система за определяне на 
минималната работна заплата, която обхваща 
всички групи наети лица, чиито условия на 
трудова заетост са такива, че обхващането им 
би било целесъобразно“. Същевременно уста­
новяването на „надеждни правила, процедури 
и ефективни практики за определяне и актуа­
лизиране на законоустановените минимални 
работни заплати“ не само не нарушава пра­
вилата на правото на ЕС относно свободната 
конкуренция, но напротив – създава условия 
за „равнопоставени условия и конкурентоспо­
собност на предприятията“ (съображение 26 
от мотивите на Директива (ЕС) 2022/2041 на 
Европейския парламент и на Съвета от 19 ок­
томври 2022 г. относно адекватните минимални 
работни зап­лати в Европейския съюз), с оглед 
на което се насърчава колективното договаряне 
за определяне на работните заплати.
Като се има предвид изложеното, Съдът 
намира, че посочената цел на оспорената зако­
нова разпоредба – обезпечаване на лечебните 
заведения за болнична помощ с медицински 
специалисти посредством гарантиране със 
закон на определени минимални размери на 
трудовите им възнаграждения, е от конститу­
ционен ранг и е насочена към обезпечаване 
реализирането на основни конституционни 
права на гражданите, каквито са правото на 
здраве и правото на труд. 
Съдът също така обръща внимание, че 
според чл. 35 от Хартата на основните права 
на Европейския съюз (ХОПЕС) „всеки има 
право на достъп до здравна профилактика и 
да ползва медицински грижи при условията, 
установени от националните законодателства 
и практики“ и съдържанието на националните 
здравни политики е в компетентността на дър­
жавите членки, което включва регулация на 
възнагражденията на медицинските специали­
сти. Според чл. 168, ал. 7 ДФЕС „действията на 
Съюза са съобразени изцяло с отговорностите 
на държавите членки, що се отнася до опреде­
лянето на тяхната здравна политика, както и в 
организирането и предоставянето на здравни 
услуги и медицински грижи. Отговорностите 
на държавите членки включват управлението 
на здравните услуги и медицинските грижи, 
както и разпределянето на ресурсите, които 
са им предоставени“. 
Съдът отбелязва също така, че установява­
нето със закон на задължителни минимални 
възнаграждения на медицинските специалис­ти 
е конституционно оправдано и поради това, че 
държавният контрол върху дейността на всички 
здравни заведения е въздигнат в конституционен 
принцип (чл. 52, ал. 5 от Конституцията), тъй 
като тази дейност е предназначена да обезпечи 
висши конституционни ценности – живота и 
здравето на гражданите. По тази причина спо­
ред Решение № 9 от 2010 г. по к.д. № 4/2010 г. 
„медицинската помощ е регулирана от държа­
вата дейност“. 
Следва да се съобрази, че трудовото зако­
нодателство изрично предвижда възможност 
колективният трудов договор на отраслово и 
браншово равнище да се разпростре по от­
ношение на всички предприятия от отрасъла 
или бранша след изразено писмено съгласие 
от всички организации на работниците и слу­
жителите и на работодателите, признати за 
представителни на национално равнище, със 
заповед на министъра на труда и социалната 
политика (чл. 51б, ал. 4, 5 и 6 КТ), като по 
този начин обвърже и работодатели, които не 
членуват в съответните представителни орга­
низации – страна по договора. В този смисъл 
оспорената уредба на чл. 55, ал. 2, т. 3б ЗЗО 
отразява един утвърден в законодателството 
подход на намеса на държавата в трудовите 
правоотношения, което се вписва в консти­
туционната рамка на закрила на правото на 
труд (чл. 16 и чл. 48, ал. 1 от Конституцията). 
Същевременно обаче оспорената разпоредба 
не предвижда разпростиране по смисъла на 
чл. 51б КТ на колективния трудов договор в 
отрасъл „Здравеопазване“ и по отношение на 
всички предприятия в бранша и в този смисъл 
не урежда изключение от общата уредба на 
трудовите правоотношения, а само препраща 
към определения в съответния колективен 
трудов договор минимален размер на трудовите 
възнаграждения на медицинските специалисти 
като „определен обективен критерий“ (според 
мотивите на законодателя) за законово гаран­
тираните минимални размери на тези трудови 
възнаграждения. В този смисъл нормата оси­
гурява необходимата гъвкавост на законовата 
уредба, позволявайки съобразяване на настъ­
пилите в периода на действие на съответния 
национален рамков договор икономически и 
инфлационни процеси, които по подразбиране