Държавен вестник, бр. 30, 2021 г., стр. 9

БРОЙ  30	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  9  
това дали законът възлага множество нови 
задължения на адвокатите (което самò по 
себе си не може да бъде валиден аргумент), 
а в това, че тези задължения пряко засягат 
отношенията „довереник – доверител“, които 
са ядрото на правото на съдебна защита (като 
елемент от правовата държава) и в частност 
на правото на адвокатска защита (чл. 30, 
ал. 4) и на правото на конфиденциалност 
на отношенията с неговия защитник (чл. 30, 
ал. 5) и като такива представляват смисъла 
на конституционно предвидената функция 
на адвокатурата (чл. 134 КРБ). Поради ко­
ето можеше да изложи своите резерви към 
слабостите на искането, но да го допусне 
като отнасящо се до засягане на основно 
конституционно право на гражданите – и 
то на всички граждани (дори не на група 
граждани, била тя относително голяма или 
малка, още по-малко на едно професионално 
съсловие).
3. Относно съществуващото разбиране 
за идентичност на понятията „засягане“ и 
„нарушаване“ и за разлика между „пряко“ и 
„косвено“ засягане.
3.1. За да бъде допустимо, едно искане на 
ВАдвС (или на омбудсмана) трябва да позволя­
ва да се установи („да посочва обстоятелства“ 
за) засягане на основни права или свободи 
на гражданите. 
3.1.1. Смятам, че под „засягане“ трябва 
да се разбира наличието на пряка връзка 
между атакуваната разпоредба и конкретно 
основно право (с резервите за допустимост 
на основание засягане напр. на принципа на 
правовата държава сам по себе си4). За да се 
установи засягане, е достатъчно да се уста­
нови реално въздействие. Засягане ще има 
във всеки случай на съществено отношение: 
всяка годност (всеки риск) атакуваната норма 
да ограничи, препятства, наруши или отнеме 
основно право или свобода.
4 Наистина практиката на КС не е еднозначна – 
в редица случаи КС е обявявал противоречие 
на законови норми с конституционни разпоред­
би, които не закрепват основни права (напр. с 
принципа на правовата държава по чл. 4, ал. 1, 
вкл. без изобщо да изследва/доказва връзка с 
основно право), в други случаи (според мен все 
пак по-малко на брой) е отказвал да прави това.
Смятам, че нарушаването на чл. 4, ал. 1 КРБ 
(закрепващ принципа на правовата държава) 
самò по себе си не е основание за допустимост 
на искане от ВАдвС или омбудсмана – чл. 4 не 
закрепва основно право, а основата на основните 
права; те трябва да се тълкуват в светлината на 
правовата държава, но сякаш все още сме далече 
от разбирането за „право на правова държава“. 
Несъмнено обаче, ако искането бъде допуснато 
на друго основание, съдът – дори това да не е 
поискано от него – може да прецени дали ата­
куваните разпоредби нарушават принципа на 
правовата държава.
3.1.2. Във всички случаи, когато една зако­
нова разпоредба има за предмет или последица 
намеса в (промяна на) обхвата, условията или 
реда за упражняване на основно право или 
свобода, респ. ги ограничава или препятства 
упражняването им, е налице засягане (реална 
връзка). Едно основно право или свобода ще 
бъдат засегнати от всяка законова разпоредба, 
която оказва пряко или косвено въздействие 
на обхвата или упражняването им. Реално 
засягане е налице не само когато една нор­
ма нарушава основно право или свобода, а 
винаги, когато има пряко отношение към 
тях. И установяването на такова отношение 
следва да е достатъчно за допустимост на 
упражняването на правомощието на ВАДвС 
или омбудсмана по чл. 150, ал. 3 и 4 от Кон­
ституцията. Именно то ще направи възможна 
преценката по същество дали основно право 
или свобода са нарушени.
3.1.3. Разбира се, подобен прочит на кон­
ституционната уредба на основните права и 
свободи представлява широко разбиране за 
конституционна защита на основните права 
и свободи. Но според мен именно такава е 
изначалната ценностна функция на всеки 
демократичен и хуманен основен закон – да 
гарантира широка защита на всички основни 
права и свободи. Поради това ограничаването 
на възможността за защита – чрез допъл­
нително ограничаване на допустимостта на 
исканията на ВАдвС или омбудсмана – би 
представлявало отклонение от духа и изна­
чалния смисъл на Конституцията.
3.1.4. По конституционно дело № 8 от 2020 г. 
(атакувани разпоредби от Закона за хазарта) 
искането също не съдържаше ясни аргументи 
за засягане на основните права, които са на­
рушени – но съдът го обяви за недопустимо 
не защото основните права не са засегнати 
(или защото това не е добре аргументирано), а 
защото не са засегнати пряко (не се установи 
пряка връзка между атакуваните законови 
норми и основни права или свободи), като 
направи необходимия анализ на степента на 
засягане.
3.1.5. В Решение № 11 от 3.07.2018 г. по 
к. д. № 8/2018 г. се посочва, че Конституци­
онният съд може да прегледа всички аспекти 
на конституционосъобразността на атакува­
ната законова разпоредба, но само доколкото 
попадат в границите на правомощията на 
омбудсмана, определени от чл. 150, ал. 3 от 
Конституцията. Следователно дори и омбуд­
сманът да не е прецизирал изцяло своето 
искане и да не е посочил всички права, които 
биха могли да бъдат накърнени от определена 
законова разпоредба, съдът може да изследва 
останалите аспекти на проблема в решението 
по същество.