Държавен вестник, бр. 13, 2022 г., стр. 3

БРОЙ  13	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  3  
може да отправя предложение по чл. 130в, т. 3 
от Конституцията на Република България до 
Висшия съдебен съвет. Проф. Мръчков споделя 
виждането, че двете качества на лицата по 
чл. 129, ал. 2 от Конституцията – на админис­
тративен ръководител и на конституционен 
орган на съдебната власт, са еднакво важни и 
равностойни, а правомощието на министъра 
на правосъдието по чл. 130в, т. 3 от Консти­
туцията е общо правомощие.
За да се произнесе, Конституционният съд 
взе предвид следното:
От общо пет изменения и допълнения на 
Конституцията на Република България (ДВ, 
бр. 85 от 26.09.2003 г., бр. 18 от 25.02.2005 г., 
бр. 27 от 31.03.2006 г., бр. 12 от 6.02.2007 г., 
бр. 100 от 18.12.2015 г.) четири са в глава 
шеста „Съдебна власт“.
В своята трайна практика при извеждането 
на заложената в разпоредбите цел Конститу­
ционният съд се обръща към граматическо 
тълкуване на текста им и към мотивите на 
участниците в законодателния процес такива, 
каквито са изложени в мотивите към съот­
ветните проекти за закони и стенографските 
протоколи от обсъждането им в парламен­
тарните комисии и в пленарно заседание 
(Решение № 8 от 2021 г. по к. д. № 9/2020 г.). 
За целите на конституционните разпоредби 
се съди и от мотивите към проектите за из­
менение и допълнение на Конституцията и от 
стенографските протоколи на обсъжданията 
им в Народното събрание.
В Решение № 2 от 2002 г. по к. д. № 2/2002 г. 
Конституционният съд е изследвал мотиви­
те на законодателя и е заключил, че „при 
приемане на разпоредбата на чл. 129, ал. 2 
от Конституцията (стенографски протокол 
на Велико Народно събрание, сто шестде­
сет и трето заседание, 24 юни 1991 г., и сто 
и седемдесето заседание, 28 юни 1991 г.) е 
прокарана разлика между практикуващите 
юристи в съдебната система и ръководителите 
на висшите инстанции от тази система“. Ако 
за първите е прието, че самостоятелността и 
независимостта на съдебната власт изискват да 
се въведе един системен подход и механизъм 
за влизане в системата и кариерно израстване 
чрез специално създаден за тази цел орган на 
съдебната власт в лицето на Висшия съдебен 
съвет, за лицата, „легитимиращи магистрату­
рата, е решено да се назначават от президента 
като израз на престижност и държавност“.
Както е отбелязано в мотивите на Ре­
шение № 6 от 2017 г. по к. д. № 15/2016 г., 
„въпросът за отчетността на съдебната власт 
намира разрешение през 2006 г. с приемане­
то на Закона за изменение и допълнение на 
Конституцията на Република България (ДВ, 
бр. 27 от 31.03.2006 г.)“.
Според мотивите на Решение № 3 от 
2018 г. по к. д. № 9/2017 г. с измененията на 
Конституцията през 2003 г. се създава „ново 
разбиране на понятието за несменяемост на 
съдии, прокурори и следователи“, което из­
ключва тяхната недосегаемост. Съществено 
проявление на това разбиране е закрепването 
на конституционно ниво на основанията за 
освобождаване на всички съдии, прокурори 
и следователи, включително на председателя 
на Върховния касационен съд, председателя 
на Върховния административен съд и главния 
прокурор. Едно от измененията от 2003 г. 
предвижда срок на овластяване по отношение 
на длъжностите на административните ръко­
водители, като „Конституцията не изключва 
възможността за неговото предсрочно пре­
кратяване като санкция за противозаконни 
или неморални прояви на лицето, заемащо 
ръководната длъжност“ (Решение № 3 от 
2018 г. по к. д. № 9/2017 г.).
От стенограма от първо гласуване на 
законопроекта за изменение и допълнение 
на Конституцията на Република България, 
доклад на Временната комисия за подготовка 
на предложенията за промени в Конститу­
цията на Република България от 3.02.2006 г. 
се вижда, че сред целите на измененията 
са „освобождаването на председателите на 
Върховния касационен съд и Върховния 
административен съд, както и на главния 
прокурор – един спорен въпрос за процеду­
рата, който трябва да намери конституционно 
разрешение“ и „установяване на баланс между 
правомощията на министъра на правосъдието 
и органите на съдебната власт, в това число 
Висшия съдебен съвет“.
Конституцията установява статуса на пред­
седателите на Върховния касационен съд и на 
Върховния административен съд и на главния 
прокурор с оглед на три качества: на магист­
рати (общото название за конституционно 
изброяваните съдии, прокурори и следователи), 
на административни ръководители (съответ­
но на Върховния касационен съд, Върховния 
административен съд и прокуратурата) и на 
членове по право на Висшия съдебен съвет 
(определяни по специфичен конституционно 
закрепен начин представители на съдебната 
власт). Следва да се приеме, че за тях важат 
всички правила за по-общото им качество 
(магистрати), които не са дерогирани от из­
рично посочени правила за по-специфичното 
(висши представители на съдебната власт 
членове по право на ВСС). Това означава, че 
във връзка с разпоредбата на чл. 129, ал. 2 
от Конституцията важат и основанията за 
освобождаване от длъжност по чл. 129, ал. 3, 
т. 2, 3, 4 и 5 за тримата висши магистрати и 
в частност отговорността по т. 5. За иници­
иране на процедурата по чл. 129, ал. 2 във 
връзка с ал. 3, т. 5 за реализиране на тази 
юридическа отговорност е необходимо да се 
извърши преценка на твърдени обстоятелства 
от Пленума на Висшия съдебен съвет и само 
ако този орган реши, че са налице основания, 
да направи предложение до президента за 
освобождаването им.
Традиционно от създаването на Третата 
българска държава министърът на правосъ­
дието има правомощия, касаещи органите, 
осъществяващи правораздаване, без с това