Държавен вестник, бр. 10, 2016 г., стр. 88

СТР.  88	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  10
§ 2 от ДР на Наредба № 1 от 2004 г. влиза 
в противоречие с чл. 36 ЗА и с чл. 78, ал. 5 
ГПК, като променя, без да има такава правна 
възможност, процесуалното правомощие на 
съда да осъществи самостоятелна преценка за 
прекомерност, след като е сезиран от страната 
за това, и съответно да намали дължимото 
като разноски адвокатско възнаграждение до 
размера, определен от чл. 78, ал. 5 ГПК във 
връзка с чл. 36 ЗА. Съгласно чл. 130, ал. 2 
от Закона за съдебната власт тълкувателните 
решения и тълкувателните постановления са 
задължителни за органите на съдебната и из-
пълнителната власт, за органите на местното 
самоуправление, както и за всички органи, 
които издават административни актове. В този 
аспект доводите, че много от съдебните състави 
на Върховния административен съд прилагат 
разпоредбата на § 2 от ДР на наредбата, са 
неоснователни, още повече, че цитираните 
решения са постановени преди издаването на 
посоченото тълкувателно решение.
Настоящият съдебен състав не споделя 
възраженията на ответника, направени в 
писменото му становище с изх. № 2049 от 
12.11.2014 г. – Чл. 39 и сл. от делото. В случая 
не става въпрос за формално противоречие 
между § 2 от ДР на наредбата и чл. 36, ал. 2 
ЗА, а относно това, че по силата на същия 
чл. 36, ал. 2 ЗА Висшият адвокатски съвет 
няма правомощия да създава правила за оп-
ределяне на адвокатските възнаграждения в 
хипотезите на „прекомерност“. По тази при-
чина изложените аргументи относно това, 
дали определеният в § 2 двукратен размер на 
възнаграждението е справедлив, или законен, 
са неотносими към спора. Не намират подкрепа 
в закона и доводите, че чрез нормите на чл. 78, 
ал. 5 ГПК и чл. 161, ал. 2 ДОПК се прави 
препращане чрез нормата на чл. 36, ал. 2 ЗА 
до правилата на Наредбата за минималните 
размери на адвокатските възнаграждения. 
Цитираните процесуални разпоредби създават 
правила относно това до какъв размер съдът 
може да присъди разноски при възражение за 
прекомерност и в тази връзка препращат към 
нормата на чл. 36, ал. 2 ЗА, по силата на която 
Висшият адвокатски съвет издава наредба за 
определяне на минималните адвокатски въз-
награждения. Препращането достига до тази 
граница, която в случая е премината с § 2 
от наредбата. Въпросният параграф допълва 
закона, като определя, че в тези хипотези не 
може да се присъждат разноски под двукрат-
ния размер на възнаграждението.
Не могат да бъдат споделени и доводите 
на ответника, че след отмяната на § 2 от ДР 
на наредбата ще бъде наложена имуществена 
санкция на добросъвестната страна, спечели-
ла делото. Предвид свободата на договаряне, 
клиентът е в правото си да реши до какъв 
размер адвокатско възнаграждение да се 
договори, като същият е наясно, че предвид 
разпоредбите на чл. 78, ал. 5 и чл. 161, ал. 2 
ДОПК, в случай на възражение за прекомер-
ност той рискува при спечелване на делото да 
му бъдат присъдени разноски до установения 
с наредбата минимален размер. От друга стра-
на, с посочените разпоредби законодателят 
е определил границите, до които следва да 
се присъждат адвокатските възнаграждения 
като част от разноските на страната. Както 
се посочва в тази връзка в TP № 6/2012 г., 
„тези граници са израз на основното начало 
в гражданския процес за социална справед-
ливост и достъп до правосъдие, поради което 
следва да се приеме, че § 2 от ДР на наредбата 
влиза в противоречие и с този принцип“. В 
този смисъл са и основните възражения срещу 
разпоредбата, изложени в жалбата на присъе-
динения жалбоподател Никола Дельов Тодев.
Предвид гореизложеното, следва да бъде при-
ето, че Висшият адвокатски съвет не притежава 
материална компетентност да издаде нормата 
на § 2 от ДР на Наредба № 1 от 9.07.2004 г. за 
минималните размери на адвокатските възна-
граждения. Допуснатото нарушение е тежко, 
поради което въпросната разпоредба следва 
да бъде прогласена за нищожност.
В становището си по същество присъеди-
неният жалбоподател е навел доводи за не-
законосъобразност на оспорената разпоредба 
поради допуснати нарушения на процедурните 
правила при приемането на разпоредбата. 
Доколкото е налице друг порок, водещ до 
нищожност на разпоредбата, тези оплаквания 
не следва да бъдат обсъждани.
При условията на чл. 194 АПК в случай 
на неподаване на касационни жалби или 
протест или ако те са отхвърлени от второ-
инстанционния съд, решението следва да се 
обнародва в „Държавен вестник“.
Предвид гореизложеното и на основание 
чл. 193, ал. 1 АПК Върховният администрати-
вен съд, тричленен състав на първо отделение,
Р Е Ш И :
Прогласява за нищожна нормата на § 2 от 
допълнителните разпоредби на Наредба № 1 
от 9.07.2004 г. за минималните размери на 
адвокатските възнаграждения, издадена от 
Висшия адвокатски съвет, обн., ДВ, бр. 64 от 
23.07.2004 г.; изм. и доп., бр. 2 от 9.01.2009 г.; 
доп., бр. 43 от 8.06.2010 г.; изм. и доп., бр. 28 
от 28.03.2014 г.
При неподаване на касационни жалби 
или протест или ако те са отхвърлени от 
второинстанционния съд, решението да се 
обнародва в „Държавен вестник“.
Решението може да бъде обжалвано пред 
петчленен състав на Върховния администрати-
вен съд в четиринадесетдневен срок от съоб-
щението до страните, че същото е изготвено.
Председател:  
Георги Колев
662