Държавен вестник, бр. 53, 2012 г., стр. 63

БРОЙ  53	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  63  
В чл. 5, ал. 1 от Основния закон се провъз­
гласява върховенството на Конституцията в сис­
темата на нормативните актове. В съвременната 
държава върховенството е белег на принципа на 
правовата държава. То има действие и се разпрос­
тира по отношение на всички правни субекти 
и произтича от това, че в Основния закон са 
намерили място конституционни ценности, прин­
ципи и норми, които определят съдържанието 
на правното регулиране. Конституцията също 
предопределя и материалното съдържание на 
останалите закони и другите нормативни актове. 
Всички норми на Конституцията имат върховен­
ство пред останалите нормативни актове, а тя е 
създала необходимите гаранции за поддържане на 
това върховенство. Затова Конституционният съд 
не споделя тезата на искателите за противоречие 
на нормите на чл. 1, ал. 2, ред 5 и § 5 ЗБНЗОК 
с чл. 5, ал. 1 от Конституцията. Искането за 
обявяване на тяхната противоконституционност 
в случая е неоснователно.
VІ.
Във вътрешното право правната уредба на 
здравното осигуряване се съдържа в норма 
от Конституцията и в създаденото от 1998 г. 
насам здравноосигурително законодателство. 
Те установяват като основно правото на граж­
даните „на здравно осигуряване, гарантиращо 
им достъпна медицинска помощ при условия и 
ред, определени със закон“. Конституционното 
право на здравно осигуряване на гражданите 
се състои в правото им да бъдат включени в 
създадената от държавата осигурителна система 
като съвкупност от организационни и правни 
механизми и дейности.
Основната правна уредба се съдържа в чл. 2, 
чл. 4 – 80г ЗЗО, в които се включват и уредба­
та на същността, организацията, управлението 
и финансовото устройство на ЗЗО. По своята 
правна същност ЗЗО се характеризира с няколко 
основни черти. Новото в това определение от­
разява наличието на двата отделни национални 
рамкови договора – за медицински дейности и 
за дентални дейности (чл. 54, ал. 1 и 2 ЗЗО), 
вместо съществувалия дотогава единен НРД. 
Няма съмнение, че правото на достъпна меди­
цинска помощ е основното социално благо, до 
което се свежда правото на здравно осигуряване.
„Достъпна медицинска помощ“ означава 
медицинска помощ, чиято цена може да запла­
ти всеки гражданин, когато се нуждае от нея 
за своето здраве. Той не бива да се лишава от 
нейното ползване поради материални затрудне­
ния, които може да му причини заплащането 
є. Тази „достъпност“ на медицинската помощ 
създава равни възможности за всички гражда­
ни да я получат. Тя обаче не означава „евтина 
медицинска помощ“ като абсолютна стойност.
Конституционният съд се е произнесал по 
понятието „достъпна медицинска помощ“ при 
разглеждане на искането за установяване на 
противоконституционността на чл. 37, ал. 1, 
т. 1 и 2 и чл. 41, т. 3 ЗЗО (Решение № 32 от 
1998 г. по к.д. № 29 от 1998 г.). В решението 
КС посочва: „Понятието „достъпна“ по смисъ­
ла на чл. 52, ал. 1 от Конституцията означава 
възможност за медицинско лечение на всич­
ки граждани в случай на заболяване и равни 
условия и еднакви възможности за ползване 
на лечението.“ Колкото и да е важен белегът 
„цена“, той не е достатъчен да разкрие богато­
то съдържание на конституционното понятие 
„достъпна медицинска помощ“.
От Конституционния съд е поискано да даде 
задължително тълкуване на чл. 52, ал. 1 от Кон­
ституцията в строго ограничен аспект – „относно 
възможността да се въведе платена медицинска 
помощ, без да е осъществено правото на здрав­
но осигуряване на гражданите, гарантиращо 
им достъпна медицинска помощ“. Това право е 
основно и следователно е неотменимо (чл. 57, 
ал. 1 от Конституцията), поради което законо­
дателят не може да го отменя или ограничава 
със свои актове (Решение № 8 от 1998 г. по 
к.д. № 3 от 1998 г.). Правата на гражданите за 
достъпна медицинска помощ чрез здравно оси­
гуряване и безплатно ползване на медицинско 
обслужване са основни конституционни права. 
С установяването на условия и ред за заплащане 
на медицинска помощ по избор на пациента в 
публичните здравни заведения обаче в никакъв 
случай не се отменят и не се накърняват ос­
новните конституционни права на гражданите, 
прокламирани в чл. 52, ал. 1 от Конституцията 
(Решение № 8 от 1998 г. по к.д. № 3 от 1998 г.).
Националната здравноосигурителна каса е 
единственият орган на здравното осигуряване, 
който има монополно положение в неговото 
осъществяване с произтичащите от това поло­
жителни и отрицателни последици. Трябва да се 
отбележи, че здравноосигурителната каса е това, 
което е НОИ за общественото осигуряване. Тя е 
осигурителният орган в ЗЗО, а НЗОК организира 
управлението и разпределението на средствата в 
рамките на бюджета за неговото осъществяване. 
Затова този бюджет е „неин“ – на НЗОК.
По делото не може да се приложи чл. 21, 
ал. 5 от Закона за Конституционен съд, който 
не допуска да се прави ново искане по въпрос, 
по който Конституционният съд се е произнесъл 
с решение или с определение за недопустимост 
на искането, защото по конституционосъоб­
разността Съдът не е бил сезиран и не се е 
произнасял по въпроса.
По тези съображения и на основание чл. 149, 
ал. 1, т. 2 от Конституцията Конституционният съд
Р Е Ш И :
Обявява за противоконституционни чл. 1, 
ал. 2, ред 5 и § 5 от Закона за бюджета на 
Националната здравноосигурителна каса за 
2012 г. (ДВ, бр. 99 от 2011 г.).
Съдиите Владислав Славов, Благовест Пунев, 
Цанка Цанкова, Румен Ненков и Кети Маркова 
са подписали решението с особено мнение.
Председател: 
Евгени Танчев