Държавен вестник, бр. 23, 2015 г., стр. 9

БРОЙ  23	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  9  
съд многократно се е занимавал (вж. напр. 
Решение № 7 от 1996 г. по к.д. № 1 от 1996 г., 
Решение № 20 от 1998 г. по к.д. № 16 от 1998 г., 
Решение № 1 от 2002 г. по к.д. № 17 от 2001 г., 
Решение № 5 от 2003 г. по к. д. № 5 от 2003 г., 
Решение № 15 от 2010 г. по к.д. № 9 от 2010 г., 
Решение № 2 от 2011 г. по к.д. № 2 от 2011 г., 
Решение № 13 от 2012 г. по к.д. № 6 от 2012 г.).
Предмет на множество решения и богата 
прецедентна практика на ЕСПЧ е решаване­
то на въпроса за рамката на възможната и 
допустима намеса на държавата в основните 
човешки права от гледна точка на тяхното 
съдържание в контекста на същността и 
различните проявни форми на принципа на 
пропорционалността (вж. в т. см. Решението 
по делото С и Марпър срещу Обединеното 
кралство/S and Marper v. U. K, 2008 г., Малоун 
срещу Обединеното кралство/Malone v. U. K., 
1984 г., Вебер и Саравия срещу Германия/Weber 
and Saravia v. Germany, 2006 г., Аман срещу 
Швейцария/Aman v. Switzerland, 2000 г., Асо­
циация за европейска интеграция и права на 
човека и Екимджиев срещу България, 2008 г.).
За преценката дали и доколко предвидена­
та с оспорената законодателна уредба мярка, 
представляваща намеса в сферата на личния 
живот на гражданите, е пропорционална на 
защитаваната цел, е наложително да се обсъди 
още един особено съществен довод в искането 
на омбудсмана, подкрепен и в голяма част от 
становищата на заинтересуваните страни – че 
на запазване подлежат абсолютно всички 
данни от телекомуникационен трафик, т.е. 
засегнати практически са всички граждани, 
осъществяващи комуникации, а не само онези, 
за които има данни или най-малкото улики, 
че са извършили тежко престъпление, че са 
съпричастни с организации на международния 
тероризъм и т.н. 
Основното възражение, което се изтъква 
в тази връзка, е, че преследването на фор­
мулираната легитимна цел не може да бъде 
постигано с цената на една толкова съществена 
намеса в основните права на хора, нямащи 
нищо общо с деянията, към чието предотвра­
тяване, разкриване и разследване е насочено 
предвиденото средство. Този дисбаланс не 
може да бъде отречен, защото е вярно, че на 
запазване подлежат генерираните данни от 
телекомуникация по отношение на всички 
лица, а не само тези на заподозрените или 
извършителите на тежки престъпления. Вярно 
е обаче също, че извън коментираната мярка 
практически не съществува друг способ, кой­
то, от една страна, да бъде насочен само към 
тези, чието поведение е или би могло да бъде 
предмет на наказателно преследване, и от 
друга – да може да осигури необходимите за 
целите на разследването достатъчно сведения 
за авторите на тежки престъпления, за техните 
връзки, контакти, съучастници, финансира­
не, местонахождение, ползвани устройства, 
придвижване, и то основно отнасящи се за 
времето, предшестващо престъпното деяние. 
Казус, илюстриращ позицията на съда по 
този въпрос, би възникнал в случай, когато 
например извършител на терористичен акт, 
който до момента на извършване на деяние­
то не е попадал в информационните масиви 
на полицията във връзка с други предходни 
свои криминални прояви, за да се е налагала 
проверка на данни от неговата комуникация, 
бъде заловен на местопрестъплението. Ако 
оспорената мярка не съществуваше, за да 
вменява на предприятията, предоставящи 
услугите, запазване на данните за целия 
протичащ трафик, то генерирането и просле­
дяването им по отношение на това лице би 
могло да започне едва след като извършеното 
престъпление вече е факт и самоличността на 
дееца е установена. Ясно е, че в такъв случай 
информация по горепосочените въпроси, свър­
зани с подготовката, организацията, самото 
извършване на престъплението и евентуалните 
съучастници, е невъзможно да бъде събрана, 
защото ще обхваща само периода от време, 
следващ престъплението, и следователно няма 
как да обслужи разследването. 
В този смисъл съпоставката на защитава­
ната цел и приложеното средство предпоставя 
извода, че по своята същност въведената мярка 
принципно се оказва съответна, необходима и 
подходяща, включително и през призмата на 
критерия за съразмерност на ограничението.
Не така обаче стои въпросът за срока на 
нейното експлоатиране, заложен в чл. 250а, 
ал. 1 ЗЕС – 12 месеца, който при съобразява­
не на конкретната обществено-политическа 
ситуация Съдът оценява като несъразмерно 
дълъг и съществено надхвърлящ необходи­
мото за постигане на дефинираните цели. 
Натрупването на едногодишна база данни от 
комуникационен трафик позволява тяхното 
използване не само за изготвянето на подро­
бен личностен профил (с всички проблеми, 
които това създава), но и постигане на точна 
и детайлна диференциация на трайните, оби­
чайни, инцидентни прояви на конкретното 
лице, неговите контакти, увлечения, интереси, 
включително с отграничаването на тези, пред­
ставляващи прецедент в неговото поведение 
и реакции, а също и систематизиране по раз­
лични критерии на местата, които посещава 
трайно, често, рядко или инцидентно, както 
и точна идентификация на лицата, с които 
го прави. По същата схема могат да бъдат 
категоризирани и разграничени и неговите 
контакти – лични, служебни, професионални, 
културни и т.н., и то с оглед спецификата на 
данните – с една висока степен на точност по 
отношение интензитета на тяхното осъщест­
вяване. Очевидно е, че този срок съдържа 
всички белези на несъразмерност с целта на