Държавен вестник, бр. 61, 2014 г., стр. 83

БРОЙ  61	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  83  
ІІ. Отхвърля искането на 61 народни 
представители от 41-вото Народно събрание 
за установяване на несъответствие на чл. 82, 
ал. 2 от Закона за управление на отпадъците 
в частта относно думите „съдебна регистра­
ция в Република България“ и „от Българска 
народна банка“ с Договора за функционира­
нето на Европейския съюз (обн., ОВ C 326, 
26/10/2012), по който България е страна.
Съдиите Пламен Киров, Красен Стойчев, 
Стефка Стоева, Георги Ангелов и Борис Велчев 
са подписали решението с особено мнение.
Председател:  
Димитър Токушев
ОСОБЕНО МНЕНИЕ
по конституционно дело № 2 от 2013 г. 
на конституционните съдии Пламен Киров, 
Красен Стойчев, Стефка Стоева, Георги Ан-
гелов и Борис Велчев
Член 2, ал. 2, т. 7 във връзка с чл. 22 от 
Закона за кредитните институции (ЗКИ) 
позволява на банка, лицензирана в държава 
членка, директно да извършва на територията 
на Република България гаранционни дейности, 
ако те са включени в лиценза є и след като 
БНБ бъде уведомена за това от компетентния 
орган, издал лиценза. 
Нормата на чл. 82, ал. 2 ЗУО относно изис­
куемата се съдебна регистрация в Република 
България е специална спрямо нормата на 
чл. 22 ЗКИ, защото хипотезата є е с по-тесен 
обхват и като такава изключва приложени­
ето на общата норма. Изискването банката, 
предоставяща банковата гаранция, да има 
съдебна регистрация в Република България, 
ограничава свободното предоставяне на га­
ранцията директно от банки на територията 
на останалите държави членки. Думите „съ­
дебна регистрация в Република България“ 
следователно не съответстват на чл. 56, ал. 1 
и следващите от Договора за функциониране 
на Европейския съюз, по който България е 
страна.
Несъответствието не може да се премах­
не чрез приложеното конформно тълкуване. 
Предимството по чл. 5, ал. 4, изр. 2 от Кон­
ституцията на международния договор пред 
противоречащата му норма на вътрешното 
законодателство не дерогира правомощието 
на Конституционния съд по чл. 149, ал. 1, т. 4, 
предл. 3 от Основния закон да обяви това 
несъответствие.
Конституционни съдии: 
Пламен Киров 
Красен Стойчев 
Стефка Стоева 
Георги Ангелов 
Борис Велчев
5003
РЕШЕНИЕ № 12 
от 17 юли 2014 г.
по конституционно дело № 10 от 2014 г.
Конституционният съд в състав: Димитър 
Токушев – председател, и членове: Благовест 
Пунев, Пламен Киров, Красен Стойчев, Стефка 
Стоева, Румен Ненков, Кети Маркова, Георги 
Ангелов, Борис Велчев, Анастас Анастасов, 
Гроздан Илиев, при участието на секретар-
протоколиста Силвия Василева разгледа в 
закрито заседание на 17 юли 2014 г. консти­
туционно дело № 10 от 2014 г., докладвано от 
съдията Борис Велчев.
Производството е образувано на 19 май 
2014 г. по искане на омбудсмана.
С определение от 12 юни 2014 г. Консти­
туционният съд е допуснал за разглеждане 
по същество искането за установяване на 
противоконституционност на чл. 5, ал. 1 от 
Закона за лицата и семейството (ЗЛС) (обн., 
ДВ, бр. 182 от 1949 г.; посл. изм. и доп., ДВ, 
бр. 120 от 2002 г.) в частта є „и стават недее­
способни“ и разпоредбата на чл. 5, ал. 3 ЗЛС.
Омбудсманът поддържа, че оспорените 
разпоредби на ЗЛС са приети в условията на 
обществени отношения, несъвместими с но­
вата Конституция и международните актове, 
уреждащи правата на човека, сред които и 
Конвенцията за правата на хората с увреждания 
(ДВ, бр. 37 от 2012 г.). Според омбудсмана тези 
разпоредби са противоконституционни и недо­
пустими в законодателството на една правова 
държава. Той намира, че оспорената уредба 
в ЗЛС противоречи на конституционните га­
ранции за защита на достойнството и правата 
на личността. Като посочва, че единственото 
конституционно ограничение на правата на 
лицата, поставени под запрещение, е свърза­
но с избирателните им права и е уредено в 
чл. 42, ал. 1 и чл. 65, ал. 1 от Конституцията, 
омбудсманът счита, че пълното лишаване от 
дееспособност на пълнолетни лица по силата 
на обща законова разпоредба е несъвместимо 
с Конституцията. Той подчертава, че лицата 
с психически и физически увреждания след­
ва да се намират под особената закрила на 
държавата. Недопустимо е тази закрила да се 
изразява в лишаване от дееспособност или 
в значителното є ограничаване по общи и 
остарели критерии, като слабоумие и душев­
на болест, без да се отчита спецификата на 
различните заболявания и състояния, както и 
степента на увреждане. Според него закрилата 
трябва да се изразява в „подходящи средства, 
които да съдействат и да подкрепят тези лица 
при вземането на решения и извършването 
на правни действия самостоятелно, а не в 
лишаването им от дееспособност в различна 
степен, като решенията, свързани с тях и 
ежедневието им, се вземат от някой друг“.