Държавен вестник, бр. 12, 2021 г., стр. 211

БРОЙ  12	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  211  
с проекта на съответния нормативен акт. Още 
повече, че органът не е длъжен да приеме 
всяко направено предложение.
Но при тази нормативна уредба и с оглед на 
разпоредбата на чл. 168, ал. 4 и 5 във връзка с 
чл. 196 АПК съдът е нормативно обвързан от 
направената от законодателя преценка на съ-
ществеността на нарушението – нарушаване 
на задължението за уведомяване, в резултат на 
което гражданин или организация са лишени 
от възможността да участват като страна в 
производството по издаване на нормативен 
административен акт, чието проявление по 
отношение на нормативния административен 
акт е изискването на чл. 26, ал. 2 ЗНА, и от 
правните последици на това нарушение – от-
мяна на акта. Нещо повече, в контекста на 
разпоредбата на чл. 168, ал. 5 АПК съдът, след 
като отмени нормативния административен 
акт, е длъжен да върне преписката на органа, 
без да проверява основанията по чл. 146, т. 4 
и 5 АПК, което при положение, че производ-
ството по издаване на нормативния акт не е 
започнало по искане на жалбоподателите, а 
по преценка по целесъобразност на органа, 
която съдът не може да контролира, поставя 
въпроса за правното действие на съдебното 
решение с оглед на разпоредбата на чл. 145, 
ал. 1 АПК. Поради последното съдът счита, 
че в конкретния случай не следва да прилага, 
като противоречаща на основен принцип на 
съдебния контрол върху административните, 
в т.ч. и нормативните актове, разпоредбата 
на чл. 168, ал. 5 във връзка с чл. 196 АПК.
Що се отнася до факта, че органът е 
спазил административнопроизводствените 
правила в производството по изменение 
на наредбата през 2018 г., в т.ч. и изисква-
нето за справка по чл. 26, ал. 5 ЗНА, като 
същата е публикувана и на портала за об-
ществени консултации – http://www.strategy.
bg/PublicConsultations/View.aspx?lang=bg-
BG&Id=3497, този факт сам по себе си не 
елиминира допуснатото от него нарушение 
през 2008 г., тъй като не става въпрос за ос-
порване единствено на изменени през 2018 г. 
разпоредби, а и на такива, които са в сила 
от датата на приемане на наредбата.
Видно от изложеното при издаването 
на оспорената Наредба № 6, без чл. 4 и 6, 
министърът на правосъдието е допуснал 
нарушение на изискването за форма и на 
административнопроизводствените правила, 
които са съществени, поради което наредбата 
в оспорената част следва да бъде отменена.
Тъй като съдът отменя наредбата на основа-
ние нарушение на изискванията на форма и на 
административнопроизводствените правила, 
не следва да обсъжда доводите на жалбопода-
телите за противоречие с материалноправни 
разпоредби. Следва само да се посочи, че 
искането на жалбоподателя Симеонов за пос-
тановяването на нарочен диспозитив, който 
да установи „несъответствие с приложимото 
европейско право считано от момента на 
влизане в сила на това право и предвид, че 
въпросната разпоредба е в противоречие с 
него още от момента на нейното обнародване“ 
с оглед на изричната разпоредба на чл. 195, 
ал. 1 АПК е неоснователно, дори и съдът да 
беше извършил исканата проверка. В този 
контекст влезлите в сила на 20.12.2019 г. из-
менения на Гражданския процесуален кодекс, 
и в частност на чл. 7, ал. 3, дават определен 
отговор на искането.
С оглед на изхода от спора, направено от 
протестиращия прокурор и от жалбопода-
телите искане и на основание чл. 143, ал. 1 
АПК съдът следва да осъди Министерството 
на правосъдието – юридическото лице, в 
чиято структура е органът – ответник, да 
заплати на: 1.) Върховната административна 
прокуратура – юридическото лице, в чиято 
структура е протестиращият прокурор, нап- 
равените по делото разноски в размер на 
20,00 лв. такса за публикуване на обявлени-
ето в „Държавен вестник“; 2.) на П. Запря-
нов – 10,00 лв. държавна такса, 800,00 лв. 
адвокатско възнаграждение по договор за 
правна защита и съдействие, без №, от 
19.07.2019 г. и 600,00 лв. адвокатско възна-
граждение по договор за правна защита и 
съдействие, без №, от 17.01.2020 г.; г-н За-
прянов представя документ за заплатена още 
една държавна такса в размер на 10,00 лв., но 
такава по делото не е била дължима, съдът 
не е указвал внасянето є, поради което тя 
няма качеството на разноски по делото и 
не следва да бъде присъждана; 3.) на Р. Си-
меонов – 10,00 лв. държавна такса; 4.) на М. 
Великова – 10,00 лв. държавна такса; 5.) на 
А. Матеев – 10,00 лв. държавна такса. Иска-
не за присъждане на разноски е направил 
и жалбоподателят С. Съйков, но същият не 
е доказал направени по делото разноски, а 
с Определение № 15419 от 13.11.2019 г. е ос-
вободен от заплащането на държавна такса 
и разноски по делото.
Водим от горното и на основание чл. 172, 
ал. 2 във връзка с чл. 196 АПК Върховният 
административен съд
Р Е Ш И :
Отменя Наредба № 6 от 20.02.2008 г. за 
утвърждаване на образци за изпълнение, за-
явление за издаване на заповед за изпълнение 
и други книжа във връзка със заповедното 
производство на министъра на правосъдието, 
без чл. 4 и 9.
Осъжда Министерството на правосъдието, 
седалище и адрес София, ул. Славянска № 1, 
да заплати на Върховната административна 
прокуратура, седалище и адрес София, бул. Ал. 
Стамболийски № 18, 20,00 (двадесет) лв. раз-
носки по делото.
Осъжда Министерството на правосъдие-
то, седалище и адрес София, ул. Славянска 
№ 1, да заплати на П. Запрянов, [населено 
място],[адрес], 1410 (хиляда четиристотин и 
десет) лв.