Държавен вестник, бр. 66, 2013 г., стр. 16

СТР.  16	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  66
на тяхната употреба – да сме сигурни, че те се 
използват само когато е абсолютно необходимо и 
че законът съдържа достатъчно гаранции срещу 
изкушението да се злоупотребява с тях.
Споделям въвеждането в закона на механи­
зми за контрол и подобряване на дейностите 
по използване и прилагане на СРС, както и 
заложените идеи за намиране на баланс между 
по-ефективна борба с престъпността и защита 
на правата и свободите на гражданите срещу 
незаконосъобразно използване на СРС. 
Законодателят установява институционален 
контрол върху дейностите по разрешаване, при­
лагане и използване на СРС. Парламентарният 
контрол при съобразяването му с Конституцията 
представлява ефективен способ за осигуряване 
на известна публичност в тази традиционно 
секретна дейност. Това може да доведе и до 
повишаване на общественото доверие към ин­
ституциите, че те прилагат закона в интерес на 
националната сигурност за предотвратяване и 
разкриване на тежки умишлени престъпления.
Структурните промени, свързани със съз­
даването на Държавна агенция „Технически 
операции“ като самостоятелен държавен орган, 
разделят заявителя МВР от изпълнителя. Това 
е положителна стъпка, целяща предотвра­
тяване на незаконосъобразни действия при 
прилагане на СРС. 
Със Закона за изменение и допълнение 
на ЗСРС се въвежда принципът на финансо­
ва обвързаност при използване на СРС като 
допълнителна форма на контрол и гаранция, 
че те ще бъдат използвани само когато това е 
наложително. Органите, които заявяват използ­
ването на СРС, ще го правят при спазване на 
финансови правила и на базата на самодисци­
плина при разходване на публични средства. 
Надявам се въвеждането на този принцип да 
не се превърне в пречка за предотвратяване и 
разкриване на тежки умишлени престъпления.
Не споделям обаче приетите нормативни 
решения в § 24 (относно чл. 34е, ал. 1, т. 1 и 
3, ал. 4, т. 1 и 3) и § 26 (чл. 34з) от приетия 
Закон за изменение и допълнение на ЗСРС, 
като намирам, че пораждат съмнения за не­
съответствие с конституционните принципи 
за разделение на властите и независимост на 
съдебната власт, установени в чл. 8 и чл. 117, 
ал. 2 от Основния закон. 
I. С § 24 от ЗИД на ЗСРС се създава нов 
чл. 34е. В неговата първа алинея се предвиж­
да, че за изпълнение на задачата по чл. 34б, 
ал. 1 Националното бюро извършва дейности, 
които са посочени в три точки. Връщам две от 
тях – установените от законодателя дейности 
на Бюрото в т. 1 и 3, а именно:
– изискване в рамките на своята компетент­
ност на информация от органите и структурите 
по чл. 13, 15 и 20 от закона, и
– даване на задължителни указания, свър­
зани с подобряване режима на използване и 
прилагане на специални разузнавателни сред­
ства, както и за съхраняване и унищожаване 
на придобитата чрез тях информация.
Възможността на Националното бюро да 
изисква информация от държавни органи, които 
имат право да искат, да разрешават и да при­
лагат СРС, включва органите на досъдебното 
производство (прокурор, следовател, разследващ 
полицай, разследващ агент) и съдии. 
За изпълнение на посочените задачи по 
чл. 34б във върнатия текст на чл. 34е, ал. 1 
законодателят е определил дейностите и на­
чините за осъществяването им, без да отчита, 
че „изискването на информация“, „даване на 
задължителни указания“, предоставяне на достъп 
до „всички документи във връзка с използването 
и прилагането на СРС“ и „всяко помещение, в 
което се съхраняват такива документи...“ включ­
ва и тесния кръг от органите по разследване, 
прокуратурата и съда. В същия този кръг е 
заключена следствената тайна, чието опазване 
представлява неразривна част от реализацията 
на наказателното производство от съдебните 
органи, които са независими при осъществяване 
на своите функции. Считам, че не е допустимо 
нито да се изисква „информация“ от лица, които 
са магистрати или са разследващи органи, нито 
да им се дават задължителни „указания“. Осъ­
ществяването на дейността на разследващите 
органи, прокурорите и съдиите се реализира въз 
основа на закона и вътрешното им убеждение. 
Създаването на предпоставки за зависимост или 
влияние от задължителните указания, прецен­
ката и насоките от други държавни органи и 
длъжностни лица е в противоречие с консти­
туционен императив, изведен в разпоредбата 
на чл. 117, ал. 2 от Конституцията.
Трайна е практиката на Конституционния 
съд (Решение № 6 от 1993 г. по к.д. № 4 от 
1993 г., ДВ, бр. 36 от 1993 г.; Решение № 3 от 
1998 г. по к.д. № 1 от 1998 г., ДВ, бр. 29 от 
1998 г., Решение № 11 от 1998 г. по к.д. № 10 
от 1998 г., ДВ, бр. 52 от 1998 г.; Решение № 1 
от 1999 г. по к.д. № 34 от 1998 г., ДВ, бр. 6 от 
1999 г.; Решение № 9 от 2011 г. по к.д. № 7 от 
2011 г., ДВ, бр. 80 от 2011 г.), че независимостта 
на съдебната власт, изрично прокламирана във 
втората алинея на чл. 117 от Конституцията, 
„е показател за конституционно установяване 
на независимостта както на участващи в пра­
вораздаването лица, така и за независимост 
на цялата система, в която са тези лица, т.е. 
на съдебната власт. Това следва от основопо­
лагащата конституционна разпоредба на чл. 8, 
прогласила принципа на разделение на властите.“
В четвъртата алинея на чл. 34е, точки 1 и 3, е 
предвидено, че за изпълнение на дейностите по 
ал. 1 членовете на Националното бюро, както 
и служителите му, с оглед компетентността им, 
имат право на достъп до:
– всички документи във връзка с използване­
то и прилагането на специални разузнавателни 
средства, и
– всяко помещение, в което се съхраняват 
документи по т. 1 и 2.