Държавен вестник, бр. 15, 2024 г., стр. 15

БРОЙ  15	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  15  
ки, увеличаване на сътрудничеството между 
техните централни банки и сближаване на 
икономиките им (икономическа конверген-
ция); от 1.01.1999 г. – постепенно въвеждане 
на еврото и прилагане на единна парична 
политика под отговорността на Европейската 
централна банка. Към Договора за създаване на 
Европейската общност е подписан специален 
протокол относно преминаването към третия 
етап на икономическия и паричен съюз, чрез 
който договарящите се страни декларират 
„необратимия характер на движението на 
Общността към третия етап на икономическия 
и паричен съюз чрез подписване на новите 
разпоредби на Договора за икономическия и 
паричен съюз. Следователно всички държави 
членки трябва, независимо дали отговарят 
на необходимите условия за приемане на 
единна валута, или не, да зачетат волята на 
Общността да навлезе по-бързо в третия етап 
и следователно никоя държава членка няма 
да възпрепятства навлизането в третия етап“.
Договорът за Европейския съюз влиза в 
сила на 1.11.1993 г., като по отношение на 
Великобритания и Дания е договорена клауза 
„право на неучастие“ (дерогация) в третия етап 
на икономическия и паричен съюз – приема-
нето на еврото.
В изпълнение на постигнатите с Договора 
за Европейския съюз договорености със за-
почването на третия етап на европейския ико-
номически и паричен съюз Валутнокурсовият 
механизъм (ERM) на Европейската парична 
система се замества от Валутнокурсов меха-
низъм ІІ (Exchange Rate Mechanism – ERM II). 
Валутнокурсовият механизъм (или механиз- 
мът на обменния курс) свързва валутите на 
държавите членки, които не са приели еврото 
за своя официална валута, с еврото. Целта на 
този механизъм е да предпази общия пазар 
от „несъответствия в реалния обменен курс 
или от прекомерни колебания на номинал-
ния обменен курс между еврото и другите 
валути на Съюза“, отчитайки задължението 
на държавите членки, които не са приели 
еврото за своя официална валута, по член 124 
ДЕО да третират политиката си на обменния 
курс като въпрос от общ интерес при съб-
людаване на основополагащите принципи на 
европейското обединение – на предоставената 
компетентност и на зачитане на национална-
та идентичност. Механизмът функционира в 
съответствие с многостранно споразумение 
между Европейската централна банка и цен-
тралните банки на държавите членки, които 
са извън еврозоната (сключено на 1.09.1998 г. 
между Европейската централна банка и цен-
тралните банки на Дания, Гърция, Швеция 
и Обединеното кралство Великобритания и 
Северна Ирландия, ОВ, С 345/05, 13.11.1998 г., 
стр. 6). Участието във Валутнокурсовия ме-
ханизъм ІІ (ERM ІІ) е доброволно (т. 1.6 от 
Резолюция на Европейския съвет относно 
създаването на механизъм за валутен курс 
в третия етап на икономическия и паричен 
съюз, Амстердам, 16.06.1997 г., ОВ, С 236/03, 
2.08.1997 г., стр. 5), като се очаква държави-
те членки извън еврозоната да се включат в 
него. Управителите на централните банки на 
държавите членки, които са извън еврозоната, 
участват, но нямат право на глас в осъщест-
вяването на механизма. Дания и Гърция се 
включват във Валутнокурсовия механизъм 
ІІ (ERM II), докато Швеция и Обединеното 
кралство остават извън него.
Конституционният съд обръща внимание, 
че за всички държави, които искат да се при-
съединят към Европейския съюз след влизане 
в сила на Договора за Европейския съюз 
(1.11.1993 г.), съгласието за участие в иконо-
мическия и паричен съюз, включително и за 
приемане на еврото като парична единица, е 
неотменимо предварително условие за започ-
ване на преговорите и за приемане в Съюза. 
Приемането на еврото се осъществява при 
изпълнение на установените в член 140, § 1 
ДФЕС критерии, без за това да е определян 
предварително конкретен срок, и при спаз-
ване на установената в договора процедура и 
компетентност. Всяка от държавите, станала 
член на Европейския съюз след влизане в 
сила на Договора за Европейския съюз, при 
изпълнение на предвидените конвергентни 
критерии става член и на еврозоната, като 
за никоя от държавите това не е било обвър-
зано с конкретна дата или срок от датата на 
членството. Така Австрия и Финландия стават 
членове на Европейския съюз през 1995 г. и 
на еврозоната през 1999 г., Словения, Кипър, 
Малта, Словакия, Естония, Латвия и Литва 
стават членове на Съюза през 2004 г. и съот-
ветно на еврозоната през 2007 г. (Словения), 
2008 г. (Кипър и Малта), 2009 г. (Словакия), 
2011 г. (Естония) и 2014 г. (Латвия). Хърватия 
става член на Съюза през 2013 г. и на евро-
зоната през 2023 г.
От държавите, които са станали членове 
на Съюза след 1993 г., не са членове на Ва-
лутнокурсовия механизъм ІІ (ERM II) и сле-
дователно на еврозоната Швеция (от 1995 г.), 
Полша (от 2004 г.), Чехия (от 2004 г.), Унгария 
(от 2004 г.) и Румъния (от 2007 г.). Договорът за 
присъединяване на Швеция към Европейския 
съюз я обвързва с Договора за Европейския 
съюз, включително и със задължението да се 
присъедини към икономическия и паричен 
съюз, включващо и приемането на еврото. Към 
датата на приемане на еврото в Европейския 
съюз – 1.01.1999 г., Швеция се явява държава с 
дерогация по смисъла на член 122 и 123 ДЕО, 
тъй като към тази дата нейното законодател-
ство, уреждащо дейността на националната 
є банка (най-старата действаща национална 
банка в света), не е синхронизирано със за-