Държавен вестник, бр. 59, 2023 г., стр. 14

СТР.  14	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  59
За разлика от обявената с Решение № 3 от 
2021 г. по к.д. № 11/2020 г. за противоконсти-
туционна разпоредба на чл. 171, т. 1, буква „д“ 
ЗДвП, където за сходен фактически състав 
законодателят е използвал формулировката 
„глоба, незаплатена в срока за доброволно 
плащане“, в чл. 159, ал. 2 ЗДвП се посочва 
„до заплащане изцяло на дължимите глоби“, 
без да се уточнява дали е започнало про-
изводство по принудително събиране, или 
дължимостта на глобите е все още в срока 
за доброволно изпълнение. По този начин се 
създават предпоставки за субективно при-
лагане на оспорваната разпоредба и риск от 
административен произвол, недопустим за 
една правова държава.
С оспорваната разпоредба, както беше по-
сочено, законодателят заобикаля предвидения 
в закона ред за изпълнение на публични взе-
мания за глоби, като предвижда санкция (не 
издава, не връща свидетелство за управление) 
при неизпълнение на парично задължение 
(глоба, наложена за административно нару-
шение, но незаплатена изцяло) за несъщест-
вуващо административно нарушение, чрез 
която на практика ограничава упражняването 
на правото на гражданите да се придвижват 
свободно по територията на страната и да 
напускат нейните предели (чл. 35, ал. 1 от 
Конституцията). 
Конституционният съд е последователен 
в своята практика, подчертавайки, че Кон-
ституцията изрично допуска в чл. 35, ал. 1, 
изр. 2 ограничения на основното право на 
свободно придвижване на гражданите в слу-
чаите, в които неговото упражняване влиза 
в колизия с изрично посочени значими об-
ществени ценности с конституционен ранг. В 
Решение № 2 от 2011 г. по к.д. № 2/2011 г. и 
Решение № 1  от 2012 г. по к.д. № 10/2012 г. 
съдът е посочил, че установеното в чл. 35, 
ал. 1 от Основния закон право на свободно 
придвижване по територията на страната, в 
т.ч. и напускането є, е „неотменимо, без да е 
абсолютно (чл. 57, ал. 1 и 3 от Конституцията). 
Упражняването на това основно право може 
да бъде ограничавано, но само при спазване 
на условията по чл. 35, ал. 1, изр. второ от 
Конституцията – ограничението да е закрепе-
но със закон и да е насочено към адекватна, 
пропорционална защита на конституционно 
признати ценности, като националната сигур-
ност, народното здраве и правата и свободите 
на други граждани.“ 
Трайна е практиката на Конституционния 
съд по въпроса за възможността упражнява-
нето на основните права на гражданите да 
бъде ограничавано в случаите, когато е на-
лице легитимна цел, основанието е закрепено 
в закон, в съответствие с конституционно 
допустимите ограничения и е спазен принци-
път на пропорционалност (съразмерност) на 
преследваната цел. Съществена за конкретния 
случай е преценката дали поначало законо-
дателната цел, обусловила приемането на 
оспорената разпоредба, е легитимна от гледна 
точка на Основния закон и дали въведеното 
ограничение е наложително, подходящо и 
съразмерно правно средство за постигане на 
визирания в Конституцията резултат в усло-
вията на демократичното общество, което 
балансирано трябва да защитава правата и 
свободите на индивида и публичния интерес. 
В настоящия случай е изцяло приложимо 
посоченото от Конституционния съд в Ре-
шение № 3 от 2021 г. по к.д. № 11/2020 г., че 
„ограниченията на свободата на придвижване 
биха имали легитимна цел по смисъла на 
посочената конституционна разпоредба, ако 
те са необходими за приоритетна защита на 
друг конституционно значим интерес, под-
лежащ на конституционна закрила, и ако 
ограничението на правото на гражданина 
е пропорционално на защитавания интерес, 
подлежащ на конституционна закрила“. Та-
къв интерес в конкретния случай, предвид 
изложеното по-горе, не е налице, тъй като, 
без да осигурява ефективно безопасността на 
движението по пътищата, разпоредбата цели 
единствено по-лесното събиране на вземанията 
от глоби, а този ред е самостоятелно уреден 
и ако е недостатъчно ефективен, следва да 
бъде подобрен чрез изменение на съответния 
нормативен акт. В обобщение следва да се от-
бележи, че по силата на оспорената разпоредба 
ограничението на посоченото основно право 
на гражданите се осъществява по отношение 
на лица, чието поведение не засяга конститу-
ционно признатите в чл. 35, ал. 1, изречение 
второ от Основния закон ценности – защита 
на националната сигурност, на народното 
здраве и на правата и свободите на други 
граждани. Съдържащото се в чл. 159, ал. 2 
ЗДвП ограничение не съставлява подходящо 
и съразмерно правно средство за постигане 
на конституционно оправдана цел в условията 
на демократичното общество, което трябва да 
защитава балансирано правата и свободите 
на всички свои членове.
С оглед на гореизложеното Конституцион-
ният съд намира, че атакуваната от Висшия 
адвокатски съвет разпоредба на чл. 159, ал. 2 
ЗДвП противоречи на чл. 4, ал. 1 и чл. 35, 
ал. 1, изречение първо, предложения второ 
и трето от Конституцията.
Воден от тези съображения и на основание 
чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията Консти-
туционният съд
Р Е Ш И :
Обявява за противоконституционна раз-
поредбата на чл. 159, ал. 2 от Закона за 
движението по пътищата (обн., ДВ, бр. 20 
от 5.03.1999 г.; посл. изм. и доп., бр. 14 от 
10.02.2023 г.).
Председател:  
Павлина Панова
5251