Държавен вестник, бр. 32, 2016 г., стр. 30

СТР.  30	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  32
ал. 5 и 6 от Закона за акцизите и данъчните 
складове (обн., ДВ, бр. 91 от 2005 г.; посл. 
изм., ДВ, бр. 95 от 2015 г.).
Прекратява производството по делото. 
Връща искането заедно с препис от оп-
ределението на омбудсмана на Република 
България. 
Определението е подписано със становище 
от съдия Кети Маркова.
Председател:  
Борис Велчев
СТАНОВИЩЕ
по конституционно дело № 12 от 2015 г. 
на конституционния съдия Кети Маркова
Като се съгласявам с крайния резултат, 
постигнат при гласуването на диспозитива 
на определението за отклоняване искането 
на омбудсмана на Република България за 
установяване на противоконституционност 
на чл. 4, т. 8 и чл. 60, ал. 5 и 6 от Закона 
за акцизите и данъчните складове (ЗАДС), 
като недопустимо и прекратяване на произ-
водството по делото, както и частично със 
съображенията в акта, конкретно отнасящи 
се към предмета на настоящото дело и под-
крепящи крайния извод, не споделям съобра-
женията на мнозинството съдии в две насоки: 
1) Изводът за ограничената компетентност 
на омбудсмана по чл. 150, ал. 3 от Консти-
туцията да се аргументира чрез позоваване 
на целия обем на уредените му със Закона 
за омбудсмана (ЗО) правомощия. 2) В частта 
на мотивите, с която се прави опит да се 
обобщят, категоризират и лимитират правата 
на гражданите, за които омбудсманът може 
(и е допустимо) да използва механизма на 
конституционна защита по чл. 150, ал. 3 от 
Конституцията.
1) Безспорно е, че правомощията на ом-
будсмана да сезира Конституционния съд, 
така както същите са уредени в чл. 150, ал. 3 
от Конституцията, са значително стеснени 
в сравнение с тези на субектите на инициа-
тива по чл. 150, ал. 1 от Конституцията. За 
разлика от последните той може да сезира 
Конституционния съд само когато претендира 
противоконституционност, само по отношение 
на закон и само при нарушение на права и 
свободи на гражданите. В този смисъл считам, 
че конкретно обхватът на правата, за които 
омбудсманът като застъпник за правата и 
свободите на гражданите е компетентен да 
инициира производство пред съда, трябва 
да се извежда директно от съдържанието на 
конституционната норма, изрично уреждаща 
това му правомощие, а не да се търси в раз-
поредбите на специалния закон. Вярно е, че 
конституционният статус на институцията на 
омбудсмана възниква с приемането на Третата 
поправка на Конституцията през 2006 г., а 
също, че конституционната норма на чл. 91а, 
ал. 2 препраща към законова уредба на мате-
рията относно организация, функциониране 
и правомощия.
В случая обаче предмет на изследване и 
оценка не е целият комплекс от правомо-
щия, регламентирани в ЗО и осигуряващи 
изпълнението на различните аспекти в мно-
гопосочната дейност на този специфичен 
държавен орган, действащ по дефиниция в 
защита на правата и свободите на гражданите, 
а единствено осигурената му по силата на 
Конституцията възможност за сезиране на 
Конституционния съд. При положение че ко-
ментираното правомощие има своята изрична 
уредба директно на конституционно ниво, не 
намирам основание да подкрепя възприетия 
подход, при който неговият предметен обхват 
да се дефинира с аргументи изобщо за всички 
правомощия на омбудсмана, регламентирани 
със закона.
2) Считам, че съображенията, изложени в 
последната част на мотивите на определени-
ето, са напълно достатъчни, за да обосноват 
убедително крайния извод, приет единодушно 
от състава на съда, а именно, че в конкретния 
случай не е налице законова норма, с която 
да се нарушават права или свободи на граж-
даните, по отношение на която да е допустима 
конституционната защита, инициирана от 
омбудсмана. Въпросът дали настоящото оп-
ределение е точният акт, който изчерпателно 
и в пълнота да има претенцията да очертае 
предметния обхват на правомощието на ом-
будсмана да сезира Конституционния съд по 
реда на чл. 150, ал. 3 от Конституцията, в 
случая считам за несъществен. 
Значително по-сериозен проблем намирам 
в позицията на мнозинството съдии, възпри-
ета в мотивите, а именно, че механизмът на 
конституционна защита чрез омбудсмана, 
изводим от водещото направление в неговата 
дейност, е приложим само тогава, когато се 
касае за всеобщи и присъщи на всички граж-
дани права, и то лимитирани само до лични 
и политически. Това означава, че ако е вярно 
горното, омбудсманът не би могъл да иници-
ира производство пред Конституционния съд 
в защита на нарушени права на отделна(и) 
група(и) от граждани, дори да са налице 
всички изискуеми предпоставки. Последното 
приемам за абсурдно. Освен че няма връзка с 
предмета на конкретното дело, въведеният с 
мотивите на определението критерий за все-
общност и повсеместност относно защитимото 
право (респ. неговото нарушаване) не почива 
на конституционната норма на чл. 150, ал. 3, 
доколкото тя изобщо не установява подобни 
ограничителни изисквания. 
Убедено считам, че с опита да се дефини-
рат, систематизират и лимитират възможните 
права, подлежащи на конституционна защита 
по реда на чл. 150, ал. 3 от Конституцията,