Държавен вестник, бр. 17, 2016 г., стр. 41

БРОЙ  17	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  41  
жащите се в заповедта правила за поведение 
представляват административноправни норми. 
На следващо място, заповедта се отнася за 
неопределен и неограничен брой адресати. 
Макар с нея да се регламентират отношения, 
касаещи само служители в МВР, не може 
да се приеме, че адресатите на заповедта 
са персонално определени или ограничени. 
Заповедта има многократно правно действие, 
тъй като приложението є не се изчерпва с 
еднократно действие нито по отношение на 
конкретния правен субект – адресат на опре­
делена норма от заповедта, нито във времево 
отношение. Наред с това заповедта е издадена 
по прилагане на нормативни актове от по-ви­
сока степен и по-конкретно по прилагане на 
чл. 179, ал. 1 и 2 ЗМВР. При това заповедта е 
издадена в изпълнение на законовата делега­
ция по чл. 179, ал. 2 ЗМВР. Обстоятелството, 
че актът е озаглавен „заповед“ не променя 
неговата правна същност, която се определя 
от съдържанието му, а не от наименованието. 
Поради това, определянето на оспорената 
заповед като нормативен административен 
акт не е изключено от разпоредбата на чл. 7 
от Закона за нормативните актове, в която 
са изброени видове подзаконови нормативни 
актове и в които не е включен акт с наиме­
нование „заповед“. 
Предвид изложените съображения насто­
ящият състав намира, че Заповед № 8121з-40 
от 15.01.2015 г. на министъра на вътрешните 
работи представлява нормативен админи­
стративен акт. В същия смисъл е и Решение 
№ 1397 от 30.01.2013 г., постановено по адм.д. 
№ 12636/2012 г. на петчленен състав на ВАС, 
втора колегия. 
Заповедта е издадена на основание чл. 179, 
ал. 1 и 2 ЗМВР. Съгласно ал. 2 на същия 
законов текст размерът на допълнителните 
възнаграждения по ал. 1 и по чл. 178, ал. 1, 
т. 2 и 5, условията и редът за тяхното изпла­
щане се определят със заповед на министъра 
на вътрешните работи. 
Следователно министърът на вътрешните 
работи е приел обжалваната заповед въз ос­
нова на законова делегация и в рамките на 
предоставената му компетентност. 
Заповедта в обжалваната част е издадена в 
нарушение на материалния закон – нарушена 
е разпоредбата на чл. 14, ал. 2 ЗНА. 
Съгласно цитираната разпоредба обратна 
сила на нормативен акт, издаден въз основа 
на друг нормативен акт, може да се даде 
само ако такава сила има актът, въз основа 
на който той е издаден. 
При елементарно съпоставяне на датата 
на издаване на заповедта (15.01.2015 г.) и 
датата на влизане в сила на конкретната 
нейна норма (1.07.2014 г.) е видно, че на по­
следната е придадена обратна сила. Заповедта 
в обжалваната част, която влиза в сила на 
1.07.2014 г., е издадена на основание чл. 179, 
ал. 2 ЗМВР. Тази разпоредба няма обратна 
сила, поради което оспорената норма, с която 
е дадена такава, е незаконосъобразна. В този 
смисъл е константната съдебна практика на 
ВАС (Решение № 2339 от 2000 г. по адм.д. 
№ 7868/1999 г. на петчленен състав на ВАС, Ре­
шение № 16066/2009 г. по адм.д. № 9664/2009 г. 
на ВАС; Решение № 5551 от 2008 г. по адм.д. 
№ 1649/2008 г. на ВАС; Решение № 10363 от 
2009 г. по адм.д. № 8368/2008 г. и Решение 
№ 15898 от 1.12.2011 г. по адм.д. № 625/2011 г. 
на петчленен състав на ВАС). 
С оглед изложените съображения Заповед 
№ 8121з-40 от 15.01.2015 г. на министъра на 
вътрешните работи в частта, с която е прида­
дено обратно действие на заповедта считано 
от 1.07.2014 г., като е предвидено, че редът за 
изплащане на допълнителното възнаграж­
дение за работа на официален празник по 
настоящата заповед се прилага за труд, по­
ложен след 1.07.2014 г., е приета в нарушение 
на чл. 14, ал. 2 ЗНА, което е основание за 
нейната отмяна. 
Съгласно разпоредбата на чл. 168, ал. 1 
АПК съдът не се ограничава само с обсъжда­
не на основанията, посочени от оспорващия, 
а е длъжен въз основа на представените от 
страните доказателства да провери законосъ­
образността на оспорения административен 
акт на всички основания по чл. 146. 
Настоящата инстанция намира, че при изда­
ването на обжалвания подзаконов администра­
тивен акт е допуснато и особено съществено 
нарушение на процедурата по издаването му, 
водеща до нищожност на оспорената заповед в 
обжалваната част. По силата на чл. 5, ал. 5 от 
Конституцията на Република България, чл. 78, 
ал. 2 АПК и чл. 37, ал. 1 ЗНА нормативните 
актове се обнародват в „Държавен вестник“. 
По делото няма данни обжалваната заповед 
да е обнародвана, няма и подобни твърдения. 
Националното законодателство поставя 
като изискване за влизане в сила на норматив­
ния акт същият да бъде обнародван в „Дър­
жавен вестник“. Следователно обнародването 
е условие за превръщането на акта в част от 
действащото право и е елемент от фактическия 
състав на издаването на нормативния акт, 
обуславящ неговата валидност. За разлика от 
съобщаването на индивидуалните и общите 
административни актове публикуването на 
нормативните актове е завършващият елемент 
от техния фактически състав като условие 
за влизането им в сила и поставянето им в 
действие. Чрез обнародването в „Държавен 
вестник“ нормативният акт се довежда до 
всеобщо знание и се определя началният 
момент, от който той произвежда действие. 
Необнародването е пречка актът да породи 
предписаните му правни последици, тъй като 
до публикуването му той не съществува като