Държавен вестник, бр. 32, 2011 г., стр. 8

СТР.  8	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  32
Съгласно точка 6 на чл. 75 ЗБЛД също 
императивно „не се разрешава напускане на 
страната на…лица, които не изпълняват под­
лежащ на принудително изпълнение съдебен 
акт, по силата на който са осъдени да заплатят 
парично задължение в големи размери към 
български физически и юридически лица или 
чуждестранни лица, освен ако представят на­
длежно обезпечение“.
Несъмнено горепосочените разпоредби огра­
ничават упражняването на основното конституци­
онно право на гражданите свободно да напускат 
пределите на страната (чл. 35, ал. 1, изр. 1 от 
Конституцията). Това право е неотменимо, без 
да е абсолютно (чл. 57, ал. 1 и 3 от Конститу­
цията). То може да бъде ограничавано, но само 
при спазване на условията по чл. 35, ал. 1, изр. 
2 от Конституцията – ограничението да е устано­
вено със закон и да е насочено към адекватна, 
пропорционална защита на конституционно 
признати ценности, като националната сигур­
ност, народното здраве и правата и свободите 
на други граждани. Изходът на делото зависи 
от отговорите на два въпроса: първия – дали 
поначало законодателната цел, обусловила при­
емането на оспорените разпоредби, е легитимна 
от гледната точка на основния закон на страна­
та, и втория – дали въведеното ограничение е 
наложително, подходящо и съразмерно правно 
средство за постигане на визирания от Консти­
туцията резултат в условията на демократичното 
общество, което балансирано трябва да защитава 
правата и свободите на всички свои членове.
В случая чл. 75, т. 5 и 6 ЗБЛД са законови 
разпоредби, които са насочени към обслужване 
на принудителното изпълнение на установените 
по-значителни публични задължения към дър­
жавата и общините (невнесени данъци, такси, 
осигуровки, митни сборове и др. в размер над 5000 
лв.) и на съдебно признатите частни вземания 
в големи размери. Предназначението им e да 
доведат до по-бързо и ефективно удовлетворя­
ване на определен имуществен интерес, който 
в повечето случаи по своя обхват и значимост 
не би могъл да се свърже с обективна необхо­
димост да бъдат защитени животът, здравето 
и благосъстоянието на обществото като цяло. 
Само в изключителни и на практика твърде 
редки хипотези своевременното изпълнение на 
едно парично задължение би обусловило пре­
одоляване или предотвратяване на състояние 
на реална непосредствена опасност за нацио­
налната сигурност и народното здраве според 
конституционното съдържание на двете понятия, 
отразено и в редица парламентарни актове – вж. 
§ 1, т. 1 и 2 от допълнителните разпоредби на 
Закона за Държавна агенция „Национална 
сигурност“ (обн., ДВ, бр. 109/2007 г., последно 
доп., бр. 9/2011 г.); т. 20 от Концепцията за 
национална сигурност на Република България 
(обн., ДВ, бр. 46/1998 г.); чл. 2 от Закона за 
здравето (обн., ДВ, бр. 70/2004 г., последно доп., 
бр. 9/2011 г.) и др.
В искането се твърди, че посочените раз­
поредби неоправдано накърняват основното 
право на гражданите по чл. 35, ал. 1, изр. 1 от 
Конституцията свободно да напускат пределите 
на страната, тъй като въвеждат ограничения, 
които не се вместват в допустимите рамки, 
очертани изчерпателно с чл. 35, ал. 1, изр. 2 
във връзка с чл. 57, ал. 1 и 2 от Конституцията. 
С определение от 17.02.2011 г. искането на 
омбудсмана е допуснато за разглеждане по съ­
щество. Като заинтересувани страни по делото 
са конституирани Народното събрание, Минис­
терският съвет, министърът на правосъдието, 
министърът на вътрешните работи, министърът 
на финансите, Върховният касационен съд, Вър­
ховният административен съд, главният проку­
рор, Висшият адвокатски съвет, Националната 
агенция за приходите, Агенцията за държавните 
вземания, Асоциацията на държавните съдебни 
изпълнители в България, Камарата на частните 
съдебни изпълнители, Съюзът на юристите в 
България, фондация „Български адвокати за 
правата на човека“, фондация „Асоциация за 
европейска интеграция и права на човека“ и 
Българският хелзинкски комитет.
Искането на омбудсмана се подкрепя из­
цяло от министъра на вътрешните работи, 
Висшия адвокатски съвет, Съюза на юристите 
в България, фондация „Български адвокати за 
правата на човека“ и фондация „Асоциация 
за европейска интеграция и права на човека“, 
а в частта относно чл. 75, т. 5 ЗБЛД – и от 
Камарата на частните съдебни изпълнители. 
Обратно, Министерският съвет, министърът 
на правосъдието, министърът на финансите, 
Националната агенция за приходите и Асоци­
ацията на държавните съдебни изпълнители, 
а само по отношение на чл. 75, т. 6 ЗБЛД и 
Камарата на частните съдебни изпълнители, 
считат, че оспорените ограничения надлежно 
обслужват общественополезните цели, които 
са признати от Конституцията.
Конституционният съд, като обсъди доводите 
в искането, становищата на заинтересованите 
страни и релевантната правна уредба, прие 
следното:
Оспорените разпоредби се намират в раз­
дел І („Принудителни административни мерки“) 
на глава седма („Мерки за административна 
принуда“) от ЗБЛД.
Съгласно точка 5 на чл. 75 ЗБЛД „не се 
разрешава напускане на страната …на лицата, 
за които е поискана забрана по реда на чл. 182, 
ал. 2, т. 2, буква „а“ и по чл. 221, ал. 6, т. 1, 
букви „а“ и „б“ от Данъчно-осигурителния про­
цесуален кодекс“. При наличието на публично 
вземане, по-голямо от 5000 лв., за което не е 
представено обезпечение в размер на главни­
цата и лихвите, министърът на вътрешните 
работи или упълномощеното от него лице е 
обвързан да наложи ограничителна мярка на 
длъжника или на членовете на контролните 
или управителните му органи, стига това да е 
поискано от органа, установил вземането, или 
от съответния публичен изпълнител.