Държавен вестник, бр. 17, 2023 г., стр. 9

БРОЙ  17	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  9  
В обобщение на изложеното дотук съдът 
намира, че косвеният (инцидентен) съдебен 
контрол по отношение на актовете и дейст-
вията на административните органи е форма 
на съдебен контрол за законност по смисъла 
на чл. 120, ал. 1 от Конституцията, при който 
съдът, независимо от вида на разглеждания 
правен спор и приложимия процесуален 
ред, извършва преценка за законност на 
административните актове и действия, ко-
гато това е необходимо за осъществяване на 
правораздаването. При упражняване на тази 
компетентност според трайната практика 
на Конституционния съд (Решение № 27 от 
15.10.1998 г. по к.д. № 20/1998 г., Решение № 2 
от 10.02.2005 г. по к.д. № 9/2004 г., Решение 
№ 14 от 9.10.2018 г. по к.д. № 12/2017 г.) об-
вързаността на съдилищата от върховния 
съдебен надзор на ВКС или ВАС е обусловена 
от приложимия закон, а не от инстанцион-
ната компетентност на съответния върховен 
съд по спора. Независимо дали контролът за 
законност е пряк по смисъла на чл. 120, ал. 2 
от Основния закон (т.е. осъществяван в про-
изводство по обжалване на административен 
акт, в което се реализира административното 
правораздаване), или се извършва инцидентно, 
когато това е необходимо за осъществяване на 
правораздаването по други правни спорове, 
по същество дължимата от съда преценка за 
съответствие на административния акт със 
закона, произтичаща от необходимостта да 
се осигури законността в правовата държава, 
е една и съща.
Разпоредбата на чл. 120, ал. 2 от Конститу-
цията предвижда, че гражданите и юридичес­
ките лица могат да обжалват всички адми-
нистративни актове, които ги засягат, освен 
изрично посочените със закон. По смисъла на 
Основния закон, за да е налице функциониращо 
административно правораздаване, е необходи-
мо и достатъчно гражданите и юридическите 
лица да разполагат с правно призната и гаран-
тирана възможност да потърсят защита пред 
независим съд срещу засягащите ги актове и 
действия на административните органи, т.е. 
да е налице процесуален ред за защита на 
правата и законните им интереси. Защитата 
на правото се осъществява по „действащия 
процесуален ред“ в наказателното, граждан-
ското и административното съдопроизводство 
(Тълкувателно решение № 10 от 6.10.1994 г. 
по к.д. № 4/1994 г.). 
Именно защото според Конституцията 
административното правораздаване (както 
и правораздаването изобщо) се свързва с 
нормативно гарантиран достъп до съд, а не с 
изграждане на определени правораздавателни 
структури със специална компетентност, в 
Тълкувателно решение № 13 от 22.07.1993 г. 
по к.д. № 13/1993 г. съдът е посочил изрич-
но, че „административното правораздаване 
в системата на правораздаването в Републи-
ка България е установено с разпоредбата 
на чл. 120 от Конституцията и действа от 
13 юли 1991 г. като контрол за законност 
спрямо всички административни актове освен 
изрично посочените от закона. До изграждане 
на предвидената в Конституцията нова органи-
зация на съдебната власт административното 
правораздаване по силата на § 9 от преходните 
и заключителните разпоредби ще се осъщест-
вява от съдилищата на заварената съдебна 
система“. В този смисъл конституционният 
критерий за наличието на административно 
правораздаване е функционален и произтича 
от Основния закон, а не е организационен, т.е. 
обусловен от създаване на структури, които 
са различни от изброените в Конституцията 
правораздавателни органи.
Според чл. 119 от Конституцията пра-
вораздавателната функция на държавата се 
осъществява от съдилищата. В практиката 
на Конституционния съд е утвърдено разби-
рането, че принципът на правовата държава 
изисква „последната и решаващата дума 
относно спазването на правата и законните 
интереси на гражданите и на юридическите 
лица и разрешаването на правни спорове 
да принадлежи на съда“ (Решение № 6 от 
11.11.2008 г. по к.д. № 5/2008 г., Решение 
№ 1 от 1.03.2012 г. по к.д. № 10/2011 г. и 
Тълкувателно решение № 14 от 4.11.2014 г. по 
к.д. № 12/2014 г.). В Решение № 6 от 27.03.2018 г. 
по к.д. № 10/2017 г. е изведено, че „съдът се 
явява гарант за защита на основните права, 
свободи и законни интереси на правните су-
бекти, както и за законосъобразното осъщест-
вяване на публичната власт от институциите 
и техните администрации“.
Според Решение № 6 от 11.11.2008 г. по к.д. 
№ 5/2008 г., за да се изпълни конституционно-
то изискване, според което правораздаването 
„като дейност по разрешаването на правни 
спорове от независим орган в рамките на едно 
състезателно производство“ се осъществява 
от съдилищата, е достатъчно окончателното 
разрешаване на спора да бъде предоставено 
на някое от посочените в чл. 119, ал. 1 от 
Конституцията съдилища. Обобщено е, че 
„щом решаването на правен спор може да 
стигне до съд, значи изискванията на право-
вата държава са спазени“. Акцентирано е, че 
разпоредбата на чл. 119, ал. 1 от Конститу-
цията „просто изрежда различни съдилища, 
както общи, така и специализирани, без да 
ги обособява в определена система“ и „идеята 
следователно е правораздаването като дейност 
по разрешаването на правни спорове от неза-
висим орган в рамките на едно състезателно 
производство не да се схваща като проблем 
на система от общи и система от специали-
зирани съдилища, не неговото осъществяване 
да се ограничи в точно определена система