Държавен вестник, бр. 88, 2021 г., стр. 14

СТР.  14	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  88
ционния императив на чл. 15 от Основния 
закон – „Република България осигурява 
опазването и възпроизводството на околната 
среда, поддържането и разнообразието на 
живата природа и разумното използване на 
природните богатства и ресурсите на стра-
ната.“ В своята практика Конституционният 
съд приема, че този „императив“ се отнася 
до „всички дейности и до всички форми 
на собственост“ (Решение № 12 от 2013 г.). 
Нещо повече, конституционният законодател 
обвързва правото на здравословна и благо-
приятна околна среда, което имплицитно 
съдържа осигуряване на благоприятен при-
родозащитен статус на местообитанията и 
видовете (включително и възстановяване), 
със задължение за гражданите да опазват 
околната среда, което е ангажимент и към 
обществото (чл. 55, предл. второ от Основния 
закон). По този начин публичния интерес от 
опазването на биоразнообразието е изведен от 
конституционния законодател на преден план 
и е в пълно съответствие с целите на поли-
тиката на ЕС в областта на околната среда, 
формулирани в чл. 191, пар. 1 ДФЕС. Прио-
ритетната защита на този значим публичен 
интерес на национално и наднационално 
ниво предполага всеки член на обществото 
да понесе известни ограничения, включител-
но и при ползването на принадлежащата му 
собственост, но едновременно всеки споделя 
с всички останали ползите от съхраненото 
благоприятно състояние на природата като 
общодостъпно благо. Конституционният 
съд не споделя виждането, поддържано в 
искането от ВАС (тричленен състав), че 
предвидената законодателно възможност със 
заповедите, издадени на основание чл. 12, 
ал. 6 ЗБР, да бъдат налагани ограничения и 
забрани на редица или всякакви дейности в 
една конкретна ЗЗ (чл. 12, ал. 2, т. 5 ЗБР), 
води до „изпразване от съдържание пра-
вото на собственост“. Това законодателно 
разрешение е изпълнение на императива за 
установяване от държавите членки на пред-
видения в разпоредбите на чл. 6, пар. 1 и 2 от 
Директивата за местообитанията, режим на 
опазване на биоразнообразието с отчитане на 
конкретните цели на опазване в „съответната“ 
ЗЗ. Когато става дума за „приоритетни за 
опазване“ зони, както в настоящия случай 
(ЗЗ „Комплекс Калиакра“ с код BG 0000573), 
обхватът на изискванията към държавите 
членки, така, както е изяснен в цитираната 
вече практика на СЕС, съответства на осо-
бената отговорност, която Съюзът носи за 
опазване на европейската екологична мрежа 
в нейната кохерентна цялост. Националният 
законодател не разполага с особена свобода 
на преценка – „необходими мерки“ както и 
„подходящи мерки“, по смисъла на чл. 6, 
пар. 1 и пар. 2 от Директива 92/43/ЕИО са 
консервационни, включително за възстано-
вяване на застрашени от изчезване место-
обитания и видове, и за предотвратяване 
на влошаването на природозащитното им 
състояние. Според европейското екологич-
но законодателство държавите членки са 
изцяло отговорни да гарантират, че всички 
местообитания и видове от интерес за Съ-
юза (преди Общността) се съхраняват или 
възстановяват до степен на благоприятно 
природозащитно състояние и забраните на 
дейностите със заповедите за обявяване на 
„съответните“ ЗЗ (чл. 12, ал. 6 ЗБР) са сред 
инструментариума за реализиране на мерките 
за постигане на заложените в цитираната 
директива цели и предписани резултати, в 
контекста на отправната позиция на уредба 
на обсъжданата материя.
Задължението на държавата да гаранти-
ра и защитава правото на собственост и да 
осигурява неприкосновеността на частната 
собственост (чл. 17, ал. 1 и 3 от Основния 
закон) изисква от законодателя да се въздър-
жа от приемането на такива правни мерки, 
които влизат в противоречие с конституци-
онния императив (Решение № 4 от 2021 г.). 
В практиката си Конституционният съд 
уточнява, и в настоящото производство няма 
основание да се отклони от поддържаното, 
че „правото, което се ползва с конституци-
онна закрила, е правото на собственост, а 
не някакво друго право – на ползване по 
най-печеливш начин на собствеността. Пос- 
ледното е в немалка степен въпрос на раз-
умно и предвидливо управление на същата, 
включително и добре преценен пазарен и 
непазарен риск от титуляря на правото на 
собственост.“ (Решение № 5 от 2017 г.). Ето 
защо, законодателното разрешение в чл. 12, 
ал. 6 във връзка с чл. 12, ал. 2, т. 5 ЗБР – със 
заповед на министъра на околната среда и 
водите да се решава окончателно въпросът 
и да се обяви „съответната“ ЗЗ, като със 
същата заповед се установят забрани или 
ограничения на дейности, противоречащи на 
целите за опазване на съответната ЗЗ, ако това 
разрешение се разглежда като възможност 
за налагане на ограничение на ползването 
на собствеността, свързано с евентуално по-
ниски доходи на собственика, както това е 
направено от вносителя в искането (като се 
позовава на частния случай, когато имоти 
са били урегулирани и за тях се дължат 
данъци), не представлява конституционно 
нетърпима интервенция на държавата в 
правото на частна собственост и не обуславя 
твърдяното от вносителя противоречие на 
разпоредбата на чл. 12, ал. 7 ЗБР с чл. 17, 
ал. 1 и 3 от Основния закон.
В допълнение Конституционният съд 
отбелязва, че макар Директива 92/43/ЕИО, 
както и ЗБР, чрез който тя е транспонира-
на, да не предвиждат изрично възмездяване 
за собствениците/ползватели на земи в ЗЗ,