Държавен вестник, бр. 79, 2022 г., стр. 3

БРОЙ  79	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  3  
ОФИЦИАЛЕН РАЗДЕЛ
КОНСТИТУЦИОНЕН СЪД
РЕШЕНИЕ № 13  
от 27 септември 2022 г.
по конституционно дело № 8 от 2022 г.
Конституционният съд в състав: предсе-
дател: Павлина Панова, членове: Мариана 
Карагьозова-Финкова, Константин Пенчев, 
Филип Димитров, Таня Райковска, Надежда 
Джелепова, Атанас Семов, Красимир Влахов, 
Янаки Стоилов, Соня Янкулова, при участие-
то на секретар-протоколиста Росица Симова 
разгледа в закрито заседание на 27 септември 
2022 г. конституционно дело № 8 от 2022 г., 
докладвано от съдия Таня Райковска.
Производството е по чл. 149, ал. 1, т. 2 във 
връзка с чл. 150, ал. 1 от Конституцията на 
Република България във фазата за решаване 
на делото по същество.
Делото е образувано на 3.05.2022 г. по искане 
на главния прокурор на Република България 
за установяване на противоконституционност 
на чл. 329, ал. 1 и 2 от Наказателния кодекс 
(обн., ДВ, бр. 26 от 2.04.1968 г.; посл. изм., 
бр. 53 от 8.07.2022 г.) (НК).
Разглеждането на искането по същество е 
допуснато с определение от 10.05.2022 г.
Вносителят твърди, че оспорената разпо-
редба от Наказателния кодекс е в конфликт с 
Основния закон поради различното отношение 
към труда, прогласено от него, от една стра-
на, и от друга страна, създаденото от разпо-
редбата задължение за лицата, получаващи 
доходи по непозволен или неморален начин, 
да полагат общественополезен труд, за да не 
осъществяват престъплението. Посочва се, че 
възприемането на труда като задължение и 
единствен източник на доходи е функция на 
тоталитарната държава, докато „в настоящата 
Конституция, според чл. 4, ал. 1 България е 
правова държава, източниците на законни 
доходи на гражданите могат да бъдат най-
различни, включително и нетрудови такива“. 
Оценката за нравствената им страна според 
вносителя не следва да има отношение към 
наказателноправната защита на съответните 
обществени отношения.
Главният прокурор се позовава на принци-
па на законоустановеност на престъпления-
та – един от основните в наказателното право, 
посочен от Римския статут на Международ-
ния наказателен съд, в сила от 1.07.2002 г. и 
ратифициран от всички държави – членки 
на Европейския съюз (ЕС). В искането се 
поддържа, че „условието за законоустанове-
ност на престъплението е изпълнено, когато 
от текста на приложимата разпоредба и при 
необходимост от тълкуването є субектите на 
съответното право са в състояние да разберат за 
кои действия и бездействия се предвижда нака-
зателна отговорност. Доколкото с определено 
поведение не се нарушава закон, преценката 
за това дали то е морално и приемливо от 
обществото е субективна и не може да бъде 
критерий за наказателноправна санкция, тъй 
като е елемент от правото на личен живот 
и не се нуждае нито от правно разрешение, 
нито от правила за извършване.“ Твърди се, 
че оспорваната разпоредба „накърнява прав-
ната сигурност и е в конфликт с материалната 
справедливост, въздигана във висша ценност 
в Преамбюла на Конституцията и развита 
в разбирането на Конституционния съд за 
правовата държава“. Вносителят изброява раз-
норечива съдебна практика по приложението 
на чл. 329 НК, като застъпва разбирането, че 
оспорените разпоредби според него са „твърде 
общи и позволяват разширително тълкуване, 
което е недопустимо в наказателното право“.
От заинтересованите институции станови-
ще са представили министърът на правосъ-
дието, министърът на вътрешните работи и 
Върховният касационен съд.
От поканените неправителствени органи-
зации становище са предложили Асоциацията 
на прокурорите в България, Българският 
хелзинкски комитет и фондация „Български 
адвокати за правата на човека“.
От поканените специалисти правно мнение 
са представили проф. д.ю.н. Васил Мръчков, 
доц. д-р Ива Пушкарова и доц. д-р Юлиана 
Матеева. 
От така изброените становища единствено 
министърът на вътрешните работи поддър-
жа, че изложените в искането на вносителя 
аргументи не водят до категоричен извод 
за противоречие на чл. 329, ал. 1 и 2 НК с 
чл. 48, ал. 1 и чл. 4, ал. 1 от Конституцията. 
В останалите становища се заявява противо-
конституционност на чл. 329 НК на различни 
основания и с множество припокриващи се 
или допълващи аргументи.
Министърът на правосъдието подчертава, 
че разпоредбата на чл. 329 НК не кореспон-
дира с чл. 48, ал. 1 и чл. 32, ал. 1 от Кон-
ституцията, които гарантират правото на 
труд и неприкосновеност на личния живот 
на гражданите, и не е съобразена с общест-
вените отношения и с днешния правов ред. 
В становището се посочва, че гарантирането 
и защитата на труда е сред основните кон-
ституционни начала поради значимостта му 
като условие за нормално и достойно човешко 
съществуване. Но като всяко право правото 
на труд предоставя и възможността да не бъде 
упражнявано. Според министъра на правосъ-
дието съгласно действащата Конституция от 
1991 г. полагането на труд е установено като 
право (чл. 48, ал. 1) и е свързано с личността 
и нейното развитие, поради което се твърди,