Държавен вестник, бр. 57, 2011 г., стр. 59

БРОЙ  57	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  59  
цията се урежда материя, която, първо, не е в 
компетентността на министъра на вътрешните 
работи и, второ, е уредена различно в действащ 
нормативен акт от по-висока степен. Безспорно, 
когато една директива не е транспонирана или 
е транспонирана лошо в определения срок, тя 
няма да доведе до искания и задължителен за 
държавите членки резултат. В този случай дър­
жавата членка, която не е изпълнила правилно 
задължението си да транспонира директивата, 
ще може да противопостави това неизпълнение 
на частните лица, което, от една страна, ще 
доведе до нарушение на един от основните 
принципи в правото – никой не може да чер­
пи права от неправомерното си поведение, а, 
от друга, ще компрометира общожелания от 
държавите членки правен резултат. За да се 
преодолее това, националните администра­
тивни и правораздавателни органи могат да 
приложат директно нормата на директивата, 
която не е транспонирана правилно, и да спазят 
принципа на лоялното сътрудничество – чл. 4, 
§ 3 от Договора за Европейския съюз. Необ­
ходимо е обаче нормата да е ясна, прецизна 
и безусловна, т.е. да не оставя възможност 
за преценка на държавата членка. В случая 
това условие не е налице. Приложение ІІІ на 
Директива 91/439/ЕИО в т. 5 сочи, че изис­
кванията, установени от държавите членки за 
издаване и всяко последващо подновяване на 
свидетелствата за управление, могат да бъдат 
по-строги от изложените в приложението. То­
ест общностната норма предоставя дискреция 
на държавата, при спазване на определения 
минимум, да определи изискванията. Кой в 
държавата ще транспонира минимума, пред­
виден в директивата, и ще прецени необходи­
ми ли са по-строги изисквания, е определил 
законодателят и това не е министърът на 
вътрешните работи, аргумент от чл. 152а 
ЗДвП. Следователно примата на европейското 
право е безспорен, но транспонирането му, 
когато е необходимо, става в съответствие с 
националното законодателство. Разпределе­
нието на компетентностите в държавата не 
позволява, когато компетентният орган не е 
изпълнил задължението си по транспониране 
на европейското право, некомпетентен орган 
да стори това. 
Видно от изложеното, оспорваната разпоред­
ба на чл. 63, ал. 3 от Инструкция № Із-417 от 
2010 г. е издадена от министъра на вътрешните 
работи, без за това да има законова делегация. 
Това прави нормата нищожна. Съдът, като 
приел, че разпоредбата е незаконосъобразна 
поради противоречие с материалния закон, но 
не констатирал нейната нищожност, постановил 
неправилно съдебно решение, което следва да 
бъде отменено. Делото е изяснено от фактическа 
и правна страна. Не се налага събирането на 
доказателства и не са допуснати нарушения на 
съдопроизводствените правила, поради което 
съдът следва да отмени обжалваното решение 
и вместо него да постанови друго, с което да 
обяви нищожността на чл. 63, ал. 3 от Инструк­
ция № Із-417 от 2010 г.
Водим от горното и на основание чл. 222, 
ал. 1 във връзка с чл. 193, ал. 1 и чл. 194 АПК 
Върховният административен съд 
Р Е Ш И :
Отменя Решение № 2300 от 15.02.2011 г. на 
Върховния административен съд, постановено 
по административно дело № 13613 от 2010 г., 
и вместо него постановява:
Обявява за нищожна разпоредбата на чл. 63, 
ал. 3 от Инструкция № Із-417 от 10.03.2010 г. 
за организацията и технологията на работа в 
структурите на Министерството на вътрешните 
работи при издаване на български лични доку­
менти, издадена от министъра на вътрешните 
работи.
Решението не подлежи на обжалване.
Председател: Г. Колев
8590