Държавен вестник, бр. 74, 2005 г., стр. 37

Б Р О Й  74
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  37
ОСОБЕНО МНЕНИЕ
на съдията Румен Янков
по конституционно дело № 7 от 2005 г.
I
Това особено мнение се отнася единствено
до допустимостта на искането и няма отноше-
ние  към същността на делото. То е формулира-
но в пет въпроса:
Ще представлява ли промяна във формата
на държавно управление приемането на кон-
ституционни разпоредби,  които според вноси-
телите “да прогласят”:
1) че съдилищата са основен носител на съ-
дебната власт и само те осъществяват държав-
но правосъдие; 2) да се  преструктурира проку-
ратурата и се определи, че правомощията є са
свързани само с обвинение в съда; 3)  следстви-
ето да се преструктурира, като участва в раз-
следването, изпълнявайки функции по съдии на
разследването; 4) че прокуратурата, следствие-
то и МВР осъществяват единна държавна поли-
тика в борбата срещу престъпността  и дейността
им  се наблюдава от Народното събрание; 5) да
се извърши промяна в структурата и начина на
избиране на Висш съдебен съвет.
II
Разпоредбите, чието съдържание трябва да
бъде изяснено според вносителите на искането
за тълкуване, са чл. 153 и чл. 158, т. 3 от Конс-
титуцията. Те систематически се намират в
глава девета “Изменение и допълнение на Кон-
ституцията. Приемане на Нова конституция”.
По същество това  са норми за изменение и до-
пълнение  на основния закон на държавата. За
тях е характерно, че са еднозначни и не съдър-
жат система от заповеди или задължения. В тях
не може да се  вложи друг смисъл—за всеки е
ясно какъв е редът,  по който може да се измени
Конституцията, чия е инициативата за това, как
и с какво мнозинство може да се свика Велико
Народно събрание.
 Не случайно в искането за тълкуване дума-
та Велико Народно събрание, въпреки  че е част
от  разпоредбата,  не е споменато нито веднъж.
От своя страна чл.153, т. 3 гласи, че “Велико-
то Народно събрание променя формата на дър-
жавно устройство и държавно управление ...”
Изясняването на израза, който нормативно не
е уточнен, може да се свърже с различна интер-
претация в зависимост от лични нагласи и иде-
ологически интереси. Но основните характерис-
тики на държавното устройство  и управление
имат трайна употреба, свързани са с основните
отлики на държавата—според чл. 1, ал. 1 и чл. 2,
ал. 1 от Конституцията България е република с
парламентарно управление  и е единна държава
с местно самоуправление—и се намират  не в
глава девета, а в глава първа на Конституцията.
 От възпроизведените в резюме въпроси в
част първа на особеното мнение се вижда, че
тълкуване и на тази разпоредба не се иска.
На трето място от съдържанието на искане-
то се вижда, че не се иска и тълкуване на нито
една от разпоредбите в глава шеста “Съдебна
власт”, в която  са посочени мястото, ролята и
взаимоотношенията между съд, прокуратура и
следствие.
Тогава се поставя въпросът, какво пита ВКС?
Той не пита  какво е казано  в основния закон,
а иска  в него “да се запише” всичко онова, което
е посочено в раздел I на настоящото особено
мнение, и то от обикновено Народно събрание.
От горното се вижда, че искането за тълку-
ване е отправено в своеобразен юридически
вакуум, а не в  контекста на определена правна
норма или разпоредба на Конституцията. В този
смисъл то не може да се свърже с определени
разпоредби на Конституцията  и за това е недо-
пустимо.
III
Теорията за “разделението на властите”,
както е казано, е продукт на исторически тра-
диции, субективни нагласи и съдържа неосъ-
ществени по нормативен път идеи. В този сми-
съл едно питане от описаното в раздел I—какво
трябва да бъде съдържанието и структурата на
съдебната власт, а не какво гласи записаното в
Конституцията,  е от категорията  вечни въпро-
си—тези, на които всеки  има самостоятелен
отговор и концепция. То може да бъде обсъж-
дано и интерпретирано във всяка  насока, но
такава интерпретация, която не е нормативна,
съдът няма право да извърши.
IV
Друго основание за недопустимост на иска-
нето е обстоятелството, че не се желае  тълку-
ване на  конституционни принципи, норми или
разпоредби, а в какъв смисъл трябва да се про-
мени съществуващата структура на съдебната
власт, посочена в Конституцията от обикнове-
но Народно събрание. Но очевидно тук става
дума за програмен ред на обществото—за по-
литика. Затова трябва ясно да се каже, че един
аргумент, подхранван от демократическите
принципи,  изисква имащите политическа власт
да  са единствени съдии на решенията си и те да
преценят дали имат право да извършат това.
Недопустимо е вместо тях това  да стори съдът.
Трябва да се има предвид, че съдебният активи-
зъм  крие риск от тирания (съдиите  са несме-
няеми, с различна политическа нагласа, избра-
ни по окултен за широкото общество начин и
не носят политическа отговорност).
V
За съжаление към изложените  по-горе прин-
ципни възражения може да се добави още едно—
тълкувателно  Решение по к.д. № 22 от 2002 г.
По посоченото дело въпросът, поставен от про-
куратурата, бе “Ако се премахва или премества
установен  държавен орган в друга  институция,
променя ли се формата на държавно устройст-
во и държавно управление?”. На този въпрос в
поменатото решение е отговорено в смисъл, че