Държавен вестник, бр. 51, 2016 г., стр. 33

БРОЙ  51	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  33  
дейности...“. Отговорът е в явното намерение 
на законодателя да откъсне значителна част 
от пазара на здравни услуги от общите поло­
жения на съответния отраслов осигурителен 
закон. Считаме обаче, че изискването по 
чл. 52, ал. 1 от Конституцията за създаване 
на законова уредба относно условията и реда, 
по които гражданите реализират правата си 
на здравно осигуряване, достъпна медицинска 
помощ и безплатно ползване на медицинско 
обслужване, обхваща пълния обем на съ­
ответните обществени отношения, поради 
което въвеждането на изключения поначало 
е противоконституционно. Аналогична е и 
съвсем наскоро изразената позиция на КС по 
Решение № 3 от 2016 г. по к.д. № 6 от 2015 г., 
с което е обявена за противоконституционна 
разпоредбата на чл. 45, ал. 2 ЗЗО за разделяне 
на финансираните от НЗОК здравни дейности 
по силата на наредба на министъра на здраве­
опазването. Не може да има спор, че правата 
на всички граждани на достъп до медицинско 
обслужване, гарантирано и финансирано от 
НЗОК, са напълно идентични по своя пред­
мет и съдържание независимо къде живеят и 
дали леглата за болнично лечение в съответ­
ната област са недостатъчни или надвишават 
конкретните потребности по критериите на 
НЗК. Ето защо за нас няма съмнение, че тези 
основни обществени отношения не могат да 
бъдат регулирани на регионален принцип, и 
то с различни по ранг нормативни актове – в 
единия случай със закон, а в другия – с под­
законов нормативен акт. Не виждаме разумно 
основание да се съгласим, че точно основните 
критерии за селекция и редът за сключване 
на договори със здравноосигурителния ор­
ган, могат да бъдат заложени в подзаконов 
нормативен акт, а не в закон, както изисква 
чл. 52, ал. 1 от Конституцията. 
Изразяваме несъгласие с мнозинството 
и по подхода на противопоставяне на раз­
поредбите на чл. 52, ал. 1 и чл. 52, ал. 3 и 5 
от Конституцията. Ако приемем, че нормата 
на чл. 52, ал. 1 от Конституцията установя­
ва, най-общо казано, правото на здраве на 
българските граждани, останалите алинеи 
на чл. 52 очертават базисните направления 
на правната регулация на това право, вклю­
чително и ангажиментите на държавата. Не 
намираме основание да приемем, че част от 
основните правни средства и механизми, с 
които държавата осъществява задължението 
си да закриля здравето на гражданите (ал. 3), 
могат да бъдат „извадени“ от приложното поле 
на конституционното изискване за регулиране 
със закон (ал. 1). Не е вярно също, че „няма 
конституционна разпоредба, която изрично да 
възлага единствено на законодателя да уреди 
материята относно реда и условията на фи­
нансиране на лечебните заведения като част 
от националната здравна политика“, както е 
прието от мнозинството съдии. Първо, чл. 52, 
ал. 1 от Конституцията създава именно това 
правило, и второ, проблемът се свежда не 
до финансирането на лечебните заведения 
въобще, а за нормативното регламентиране 
на финансовите им отношения с НЗОК по 
възлагане, изпълнение и заплащане на съ­
ответните медицински дейности. Убедени 
сме, че както формирането на т. нар. пакети 
на обезпечените от НЗОК медицински дей­
ности, така и селекцията на лечебните заве­
дения – изпълнители, са въпроси, които са в 
обхвата на финансирането на медицинската 
помощ с ресурса на НЗОК. Поради това не 
може да се прави разлика в подхода при нор­
миране на материята, като в единия случай 
рангът на нормативния акт да е безусловно 
и винаги закон, а в другия – да е допустимо 
и отстъпление от този принцип, само защото 
конкретната разпоредба е приета като част 
на друг закон.
Анализът на оспорената норма води до 
извода, че в нарушение на конституционното 
изискване за законоустановеност цялостното 
нормативно регулиране е прехвърлено от по­
лето на Народното събрание в правомощията 
на изпълнителната власт. Това е така, защото 
издаването на наредбата по чл. 34а ЗЛЗ се 
предпоставя от констатациите по НЗК, която 
също се приема от Министерския съвет по 
предложение на министъра на здравеопазва­
нето (чл. 34, ал. 1 ЗЛЗ). 
При оценката за конституционност не може 
да не се зачитат основаните върху чл. 52, ал. 1 
от Конституцията критерии за достъпност и 
качество на медицинската помощ, установени 
с принципната разпоредба на чл. 59в ЗЗО. 
Точно тези критерии успешно са преминали 
през контрол за конституционосъобразност 
(вж. Решение № 9 от 2010 г. по к.д. № 4 от 
2010 г. на Конституционния съд). За съжаление 
в случая те са пренебрегнати от законодателя 
чрез прилагане на съвсем небезхитростна за­
конотворческа еквилибристика, която обаче 
не подобава на една правова държава.
2. Изложеното по-горе относно несъвмес­
тимостта на чл. 34а ЗЛЗ с принципа на пра­
вовата държава важи и за другата оспорена 
разпоредба – чл. 37а ЗЛЗ, чието място от 
логическа и систематична гледна точка също 
е в ЗЗО, тъй като съдържа правила относно 
изразходването на средствата на НЗОК.
В своята цялост чл. 37а ЗЛЗ е предназна­
чен да обвърже издаването на разрешение 
за осъществяване на лечебна дейност на 
нови лечебни заведения за болнична помощ 
с предварителната оценка на потребностите 
на населението от медицинска помощ въз 
основа на НЗК. Сърцевината є е в ал. 8, от 
която следва, че когато по административен