Държавен вестник, бр. 97, 2025 г., стр. 117

БРОЙ  97	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  117  
е налице липса на мотиви при приемане на 
ПМС № 27 от 23 февруари 2018 г. Посочва, че 
дори и да се приеме, че посочените мотиви в 
доклада са кратки и не особено развити, то 
това обстоятелство не може да повлияе върху 
законосъобразността на административното 
производство по приемането на нормативния 
акт. Касационният жалбоподател се позовава 
на решение на Конституционния съд и аргу­
ментира, че Министерският съвет е органът, 
който ръководи вътрешната политика на 
страната, включително и изпълнението на 
държавния бюджет, поради което в неговата 
компетентност е предоставено уреждането на 
механизми на финансиране на образованието и 
конкретно формите и критериите за стимули­
ране на студентите (в настоящия случай чрез 
предоставянето на стипендии). Според касатора 
са неоснователни твърденията за „неравно тре­
тиране“ и „дискриминация“, тъй като липсват 
„сравними сходни обстоятелства“ по отношение 
на различните форми на обучение. Моли да бъде 
отменено решението и по същество отхвърлена 
жалбата срещу Постановлението, с присъждане 
на юрисконсултско възнаграждение.
Ответниците – С. Л. Н., П. В. К., П. Е. Ф., Г. 
И. Д. и М. С. К., в писмен отговор и в съдебно 
заседание оспорват жалбата.
Представителят на Върховната прокуратура 
дава заключение за допустимост и неоснова­
телност на касационната жалба.
Като прецени данните по делото, насто­
ящият петчленен състав намира касационната 
жалба за процесуално допустима – подадена от 
надлежна страна в срока, визиран в чл. 211, 
ал. 1 от АПК, поради което следва да бъде 
разгледана по същество.
Предмет на оспорване пред първоинстан­
ционния съд е била разпоредбата на чл. 1, 
ал. 1 от Постановление № 90 от 26 май 2000 г. 
на Министерския съвет за условията и реда 
за предоставяне на стипендии на студентите, 
докторантите и специализантите от държав­
ните висши училища и научни организации 
(Постановлението) по отношение на думите „в 
редовна форма на обучение“ и разпоредбата на 
чл. 1, ал. 1, т. 1 от Постановлението в частта 
„с изключение на студентите, приети по реда 
на чл. 9, ал. 3, т. 6, буква „б“ и чл. 21, ал. 2 и 
3 от Закона за висшето образование“.
За да отмени разпоредбата на чл. 1, ал. 1, 
т. 1 от Постановлението в частта „с изключение 
на студентите, приети по реда на чл. 9, ал. 3, 
т. 6, буква „б“ и чл. 21, ал. 2 и 3 от Закона за 
висшето образование“ в оспорената част, съдът 
е приел, че при приемане на изменението е 
допуснато съществено нарушение на админи­
стративнопроизводствените правила по смисъла 
на чл. 146, т. 3 от АПК.
До този извод съдът е достигнал, като е из­
ложил доводи, че мотивите към Постановление 
№ 27 на Министерския съвет от 23 февруари 
2018 г., с което обжалваният административен 
акт е изменен, не съдържат мотиви относно 
изискуемите елементи, визирани в чл. 28, ал. 2, 
т. 1, 2 и 4 от ЗНА, даващи гаранция за спазва­
нето на основните принципи при изработването 
на проект на нормативен акт – обоснованост, 
стабилност, откритост и съгласуваност.
Относно разпоредбата на чл. 1, ал. 1 от 
Постановление № 90 от 26 май 2000 г. на 
Министерския съвет, която предвижда, че 
„стипендии се отпускат на учащите в редовна 
форма на обучение“, съдът е приел, че същата 
противоречи на ЗВО.
До този извод съдът е достигнал, като е 
направена съпоставка между понятията „сту­
денти“ и „форма на обучение“ в контекста на 
Закона за висшето образование (ЗВО). Изложено 
е, че в ЗВО законодателят използва единствено 
термина „студенти“, без да прави разграничение 
дали тези студенти се обучават в редовна, или 
в задочна форма на обучение, определяйки 
правото им да получават стипендии. В тази 
връзка и след анализ на разпоредбите на чл. 70, 
ал. 1, т. 12, чл. 42, чл. 66, ал. 2 и чл. 94 от ЗВО 
съдът е достигнал до извода, че съгласно раз­
поредбите на закона е достатъчно качеството 
на учащ студент, за да се получи стипендия.
Във връзка с изложеното първоинстанцион­
ният съд е приел, че е недопустимо въвеждането 
на разграничение в категориите лица – учащи 
се в редовна форма, за първи път в подзако­
новия нормативен акт, при липса на такова 
разграничение в закона, в изпълнение на който 
е издаден същият този акт. Стеснението на 
кръга от студенти, а именно обучаващите се в 
редовна форма на обучение, е в противоречие 
с материалноправните разпоредби и целта на 
закона, поради което разпоредбата в тази част 
е отменена.
Върховният административен съд, петчленен 
състав, намира така постановеното решение за 
валидно, допустимо, но частично неправилно.
На първо място настоящият състав намира 
за неоснователен довода в касационната жалба 
за недопустимост на оспорения съдебен акт 
в частта, с която се отменя разпоредбата на 
т. 1 от чл. 1, ал. 1 на Постановление № 90 от 
26 май 2000 г. на Министерския съвет, в частта 
на думите „с изключение на студентите, приети 
по реда на чл. 9, ал. 3, т. 6, буква „б“ и чл. 21, 
ал. 2 и 3 от Закона за висшето образование“.
Наличието на правен интерес от оспорва­
не е абсолютна процесуална предпоставка за 
допустимост на съдебното производство, като 
тя е относима и в случаите на оспорване на 
подзаконови нормативни актове по аргумент 
от чл. 186, ал. 1 АПК и във връзка с Решение 
№ 5 от 17.04.2007 г. на Конституционния съд по 
к.д. № 11/2006 г., както е приел и тричленният 
състав на ВАС. Наличието на правен интерес 
от оспорване на административните актове е 
конституционно изискване, изрично посочено 
в чл. 120, ал. 2 от Конституцията на РБ. Нор­
мативният административен акт засяга широк 
кръг от граждани, чиито законни интереси не 
само са засегнати, но и могат да бъдат засегнати. 
Това тълкуване съответства и на приетото в 
конституционно решение № 5 от 17.04.2007 г.