Държавен вестник, бр. 36, 2019 г., стр. 37

БРОЙ  36	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  37  
От съдържанието на чл. 195, ал. 1 АПК 
парламентът е избрал подход, при който 
подзаконовият нормативен акт се смята за 
отменен от деня на влизане в сила на съ-
дебното решение. От посочената разпоредба 
следва изводът, че за периода от приемане 
на подзаконовия нормативен акт до неговата 
отмяна с влязло в сила съдебно решение този 
акт поражда правни последици.
Това положение се проектира в чл. 192а 
АПК в частта, според която релевантният мо-
мент, към който се преценява съответствието 
на подзаконовия нормативен акт с материал-
ния закон, е постановяването на съдебното 
решение. В тази част оспорената разпоредба 
е в съзвучие с Тълкувателно решение № 2 от 
2016 г. на Върховния административен съд, 
според което вредите, причинени на граж-
дани и юридически лица при или по повод 
изпълнението (действието) на подзаконов 
нормативен акт в периода, преди той да бъде 
отменен като незаконосъобразен или обявен за 
нищожен, не подлежат на обезщетяване по реда 
на чл. 1, ал. 1 от Закона за отговорността на 
държавата и общините за вреди (ЗОДОВ). Със 
създаването на чл. 192а АПК невъзможност-
та за обезщетяване на вреди от прилагането 
на подзаконов нормативен акт като правен 
резултат се постига в еднаква степен както 
при отмяната му занапред с влязъл в сила 
съдебен акт, така и при промени в законовата 
уредба, които водят до неговата законосъоб­
разност. Основният въпрос, който не намира 
отговор в решението, е дали подобен резултат, 
пречупен през призмата на принципите и 
ценностите на Конституцията, е справедлив.
Считаме, че в разглеждания случай дъл-
жимият по Конституция справедлив баланс 
между двата компонента на принципа за 
правова държава не е постигнат, тъй като 
правната сигурност по един категоричен и 
безапелационен начин е взела връх и е „из-
ключила изцяло“ правната справедливост. Това 
личи и от дебата в пленарна зала по приемане 
на чл. 192а, изр. второ АПК: „(...) тази норма 
цели да запази правната стабилност, правната 
яснота и (…) да разтовари държавата от една 
прекомерна отговорност“ (Из Стенограма от 
сто петдесет и четвърто заседание на 44-то 
Народно събрание, 22 юни 2018 г.). Подобен 
подход при равнопоставеност на основни 
принципи е неприемлив. Съвременната кон-
ституционна държава не допуска постулатът 
за правна сигурност да се развива за сметка 
и в ущърб на изискването за справедливост 
и да го обезсмисля. Не го допуска и дейст-
ващата българска Конституция, която в 
Преамбюла си прокламира справедливостта 
като общочовешка ценност от най-висш ранг 
и въздига по-нататък „сигурността“ и „спра-
ведливостта“ като равностойни компоненти 
на правовата държава, от които съвременният 
човек несъмнено има нужда (чл. 4, ал. 1 от 
Конституцията). 
Освен с материалния елемент на пра-
вовата държава оспорената норма влиза в 
противоречие с формалното є съдържание. 
Като предвижда, че материалната законосъ-
образност на подзаконовия нормативен акт 
се преценява към момента на постановяване 
на съдебното решение, чл. 192а АПК създава 
следната противоречива конструкция: дър-
жавата, която е адресат на отговорността за 
вреди, причинени от незаконни актове или 
действия, чрез законодателния си орган би 
могла да освободи себе си от отговорност, 
като промени законовата уредба и санира 
незаконосъобразността на оспорения подзако-
нов нормативен акт. Подобни фаворизиращи 
държавата действия чрез законодателния си 
орган се отричат категорично и от практи-
ката на ЕСПЧ. Наред с това се генерира 
напрежение и вътрешен дисонанс в логиката 
на правната уредба, каквито държавата на 
правната сигурност не търпи (правова държава 
във формален смисъл).
Мнозинството от конституционните съдии 
приемат, че преобладаващата част от наведени-
те в искането съображения за противоконсти-
туционност „са изцяло по целесъобразността на 
приемането на чл. 192а АПК от законодателя 
и не могат да бъдат отнесени към нарушава-
нето на която и да е конституционна норма“. 
Подобна констатация не звучи убедително 
тогава, когато залогът е възстановяване на 
правната справедливост в личната сфера на 
индивида. По Конституция всяка проява на 
законодателна целесъобразност трябва да се 
вмести в мащаба на основните права като 
обективно право. Свободата на преценка на 
парламента свършва там, където започва 
ненакърнимото конституционно ядро на съ-
ответното основно право.
Действащата българска Конституция съдър-
жа неотменимостта на основните права като 
признак, принадлежащ към самото понятие за 
такива права (чл. 57, ал. 1). Съпоставянето на 
това принципно положение с възможността 
основните права да бъдат ограничавани в 
рамката, очертана от самата Конституция, 
води до заключението, че пробив в основни 
права поначало е допустим, стига да не се 
посяга върху сърцевината на конкретното 
право (правова държава в материален смисъл).
В пространството на основните права се 
състои обмен на фундаментални за обществото 
и за отделния индивид блага, които правят 
възможно функционирането и развитието на 
личността. Ценностите, втъкани в тях, очер-
тават и конституционно търпимия предел на 
законодателна целесъобразност.
В случая търпимият предел е преминат, 
тъй като прилагането на един институт с кон-
ституционен ранг и произтичащото от него