Държавен вестник, бр. 66, 2024 г., стр. 81

БРОЙ  66	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  81   
своето основно правомощие в рамките на 
установените от Конституцията предели на 
законодателна целесъобразност.
Не сме съгласни с основния довод за проти­
воконституционност на посочената разпоред­
ба – липсата на яснота по отношение на това 
дали става въпрос именно за националната 
култура. Подобни твърдения са неиздържани 
и изключват изначално процеса на тълкуване 
на правните норми като метод за извличане 
на техния смисъл. 
В своята практика Конституционният съд 
обръща внимание, че образованието намира 
конституционна защита във всяка българска 
конституция: „Като висша национална цен­
ност образованието намира конституционна 
защита във всяка българска конституция: 
Търновската конституция от 16 април 1879 г. 
(чл. 78), Конституцията от 1947 г. (чл. 79), 
Конституцията от 1971 г. (чл. 45) – при това 
с ясна тенденция за разширяване на обхвата 
на защитата. Действащата Конституция от 
1991 г. прогласява всеобщо право на образо­
вание (чл. 53, ал. 1) и обогатява традицията 
в частност по отношение на висшето обра­
зование (чл. 53, ал. 3, 5 и 6). С промените от 
м. декември 2023 г. в чл. 23 се добави ново 
първо изречение: „Науката, образованието и 
културата са национални ценности.“ (Решение 
№ 5 от 2024 г. по к.д. № 20/2022 г.). И въпреки 
че в никоя от тях то не е определено като 
„национално“ или „българско“ образование, 
Конституционният съд дори не е изпитал 
нужда да тълкува в настоящото производство 
към кое образование е поет „ангажимент[ът] 
на държавата“. Още повече, разпоредбата на 
чл. 23, съдържайки конституционна норма с 
декларативен характер, в частност препов­
таря вече прокламираното в чл. 54, ал. 1 от 
Конституцията право на всеки да се ползва 
от националните и общочовешките културни 
ценности, както и да развива своята култура, 
което се гарантира от закона. 
С оглед на изложеното намираме разпоред­
бата на чл. 23 от Конституцията за вписваща 
се и отговаряща на всички конституционни 
стандарти, които съдът прилага при прецен­
ката на легитимността на извършените кон­
ституционни промени, и считаме, че същата 
не следваше да бъде обявена за противокон­
ституционна. 
II. Относно промените в чл. 130, ал. 4, 
въведени с § 15 ЗИД на Конституцията
Не подкрепяме извода за противоконсти­
туционност на разпоредбата на чл. 130, ал. 4, 
която въвежда на конституционно равнище 
фигурата на прокурор, разследващ главния 
прокурор и неговите заместници при из­
вършено престъпление от общ характер. В 
мотивите на решението Конституционният 
съд излага, че „създаването на прокурор по 
разследването на главния прокурор или негов 
заместник като специализиран прокурорски 
орган в рамките на прокуратурата на консти­
туционно ниво самò по себе си е допустимо 
и не надхвърля границите на предоставена­
та на Народното събрание свобода“. Нещо 
повече – включването на подобна уредба в 
рамките на Основния закон е предписание, 
което именно Конституционният съд е дал в 
своята юрисдикция (Решение № 7 от 2021 г. 
по к.д. № 4/2021 г.). 
Адекватният механизъм за разследване на 
главния прокурор винаги ще включва орган, 
който не му е подчинен йерархически, тоест това 
ще бъде ad hoc прокурор, който не може и не 
бива да бъде напълно вписан в традиционните 
рамки на йерархичната система на българската 
прокуратура, за да се избегне влиянието на 
главния прокурор („в резултат на йерархичната 
структура на прокуратурата и, както изглежда, 
нейните вътрешни методи на работа, никой 
прокурор не би издал решение за повдигане на 
обвинение срещу Главния прокурор“ – § 205, 
„Колеви срещу България“ – Европейски съд 
по правата на човека).
Този факт обаче не би могъл да обоснове 
евентуални твърдения за несъответствие със 
структурата и правомощията на прокурату­
рата. Тъкмо обратното – фигурата на специ­
алния прокурор се явява гаранция за реална 
възможност за ефективно разследване на 
главния прокурор и на неговите заместници. 
И при въвеждането є, именно в съгласие 
с практиката на съда, че „този нов орган 
на съдебната власт може да бъде създаден 
единствено чрез промяна в Конституцията“ 
(Решение № 7 от 2021 г. по к.д. № 4/2021 г.), 
такава е извършена. 
Следва да се подчертае и че в своята 
практика Конституционният съд приема, 
че единствено Прокуратурата на Република 
България, ръководена от главния прокурор, 
в предвидените от закона случаи привлича 
към отговорност лицата, които са извърши­
ли престъпления, поддържа обвинението по 
наказателни дела, като това конституционно 
правомощие на прокуратурата не може да се 
изземва или ограничава от други органи, но 
този монопол върху публичните обвинения 
не е абсолютен. Ето защо в Тълкувателно 
решение № 11 от 2020 г. по к.д. № 15/2019 г. 
съдът приема, че за да се предотврати по­
ставянето в риск на устоите на правовата 
държава в случаите на конфликт на интереси 
или основания за отвод на главния прокурор, 
извън сферата на правомощията му, по отно­
шение упражняването на надзор за законност 
и методическо ръководство, трябва да остане 
дейността на прокурора, който извършва