Държавен вестник, бр. 103, 2000 г., стр. 76

С Т Р .  76
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  103
2. покрай линията на безопасност е равна на
надморската височина на осовата линия на зо-
ната FATO срещу тази точка.
(4) Като следствие на ал. 3, т. 2 преходната
повърхност покрай зоната за безопасност е кри-
волинейна при криволинеен профил на зоната
FATO или е равнина при праволинеен профил на
зоната FATO. Линията на пресичане на преход-
ната повърхност с вътрешната хоризонтална по-
върхност или с вътрешната граница, ако не се
предвижда вътрешна хоризонтална повърхност,
е също криволинейна или праволинейна в зави-
симост от профила на зоната FATO.
(5) Наклонът на преходната повърхност се
измерва във вертикалната равнина, която е под
прав ъгъл към осовата линия на зоната FATO.
Чл. 423. (1) Вътрешната хоризонтална по-
върхност е предназначена да осигури безопас-
ност при визуално маневриране.
(2) Вътрешната хоризонтална повърхност е
разположена в хоризонталната равнина над
зоната FATO и прилежащите към нея участъци
и има форма на кръг.
(3) Радиусът на вътрешната хоризонтална
повърхност се измерва от централната точка на
зоната FATO.
(4) Относителната височина на вътрешната
хоризонтална повърхност се измерва от изход-
ната надморска височина, определена за целта.
Чл. 424. (1) Коническата повърхност е повър-
хност, възходяща встрани от границата на вът-
решната хоризонтална повърхност или от горна-
та граница на преходната повърхност, ако не е
осигурена вътрешна хоризонтална повърхност.
(2) Границите на коническата повърхност са:
1. долна граница—съвпада с границата на вът-
решната хоризонтална повърхност или с горната
граница на преходната повърхност, ако не е оси-
гурена вътрешна хоризонтална повърхност;
2. горна граница—разположена е на опреде-
лената височина над вътрешната хоризонтална
повърхност или над надморската височина на
най-долния край на зоната FATO, ако не е оси-
гурена вътрешна хоризонтална повърхност.
(3) Наклонът на коническата повърхност се
измерва над хоризонталната равнина.
Чл. 425. (1) Повърхността за набиране висо-
чина при излитане е наклонена повърхност,
комбинация от повърхности или, ако се изпъл-
нява завой—сложна повърхност, възходяща
встрани от края на зоната за безопасност и раз-
положени симетрично относно тяхната осова
линия, минаваща през центъра на зоната FATO.
(2) Границите на повърхността за набиране
височина при излитане са:
1. вътрешна граница с дължина, равна на
минималната определена широчина на зона-
та FATO и зоната за безопасност, перпенди-
кулярна на осовата линия на повърхността за
набиране височина при излитане и разполо-
жена хоризонтално до външната граница на
зоната за безопасност или зоната, свободна
от препятствия;
2. две странични граници, започващи на края
на вътрешната граница и отклоняващи се рав-
номерно с определена стойност от вертикална-
та равнина, в която минава осовата линия на
зоната FATO;
3. външна граница, перпендикулярна на осо-
вата линия на зоната за набиране височина при
излитане и разположена хоризонтално на опре-
делената височина над зоната FATO.
(3) Надморската височина на вътрешната гра-
ница е равна на надморската височина на зоната
за безопасност в точката на вътрешната граница,
през която минава осовата линия на повърхността
за набиране височина при излитане, но в случаи-
те, когато е предвидена зона, свободна от препят-
ствия, тази надморска височина е равна на най-
високата точка на повърхността на земята, нами-
раща се на продължението на осовата линия.
(4) В случаите, когато повърхността за набира-
не височина при излитане е праволинейна, накло-
нът є се измерва във вертикалната равнина, в ко-
ято лежи осовата линия на тази повърхност.
(5) В случаите, когато повърхността за наби-
ране височина при излитане включва участък
за изпълнение на завой, тази повърхност се явява
сложна повърхност, съдържаща нормали, ле-
жащи в хоризонталната равнина и спуснати към
осовата є линия. Наклонът на тази осова линия
е аналогичен на наклона на повърхността за
набиране височина при излитане по праволи-
нейна траектория. Участъкът от повърхността,
разположен между вътрешната граница и ли-
нията на височина 30 m над вътрешната грани-
ца, е праволинеен.
(6) Отклоненията по посока на осовата линия
на повърхността за набиране височина при изли-
тане се пресмятат така,че да не се създава необ-
ходимост от завой с радиус по-малък от 270 m.
(7) На вертолетни площадки, използвани
от вертолети с летателно-технически харак-
теристики от II и III клас, траекториите на
излитане се избират така, че да позволяват
безопасно изпълнение на принудителни ка-
цания или на кацания с един неработещ дви-
гател и да се намали до минимум рискът от
нанасяне на телесни повреди на лицата, на-
миращи се на земята или във водата, или на
повреди на имуществото. Фактори, определя-
щи годността на ползване на такива зони, са
типът на критичния вертолет, за който е пред-
назначена вертолетната площадка, и услови-
ята на заобикалящата я среда.
Чл. 426. (1) Cекторите/повърхностите, сво-
бодни от препятствия (за палубни вертолетни
площадки), са сложна повърхност, започваща в
изходната точка на границата на зоната FATO
на палубната вертолетна площадка, която има
определена дължина.
(2) Повърхността или секторите, свободни
от препятствия, се ограничават от дъга с опре-
делен радиус.
(3) На палубните вертолетни площадки сек-
торът, свободен от препятствия, се ограничава от
дъга 210 градуса и се простира встрани на разсто-
яние, позволяващо да се изпълняват полети от
повечето критични вертолети с един неработещ
двигател, за обслужване на които е предназначе-