Държавен вестник, бр. 30, 2021 г., стр. 12

СТР.  12	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  30
и конкретно обоснован проблем, произхождащ 
от твърдян порок на атакуваните разпоредби, 
засягащ основно конституционно право на 
българските граждани, и чрез решаването 
на който се постига конституционно значима 
цел (Определение № 4 от 14.08.2007 г. по к. д. 
№ 9/2007 г., Определение № 8 от 22.11.2016 г. 
по к. д. № 17/2016 г.).
Конституционен съдия:
Атанас Семов
ОСОБЕНО МНЕНИЕ
на съдията Филип Димитров 
по конституционно дело № 2 от 2021 г.
Считам, че независимо от непрецизните 
формулировки и неточности в искането то 
следва да бъде допуснато за разглеждане.
Вярно е, че авторите на искането са за­
сегнали въпроси извън компетентността на 
Конституционния съд (съответствието между 
законови разпоредби и европейски директи­
ви), че са предали неточно съдържанието на 
реферирани актове (самата директива) и че са 
поставили акцентите в искането си по твър­
де дискусионен начин (говорейки за правата 
на гражданина – адвокат, с което изместват 
вниманието от правото на защита, което 
единствено конституционно осмисля адвокат­
ската професия към правата на професията). 
При все това обаче съгласно разпоредбата на 
чл. 22, ал. 1 от Закона за Конституционен съд 
този съд е ограничен в рамките на предмета 
на искането (т.е. на атакуваните разпоредби), 
но не и в излаганите по него (срещу тези 
разпоредби) съображения, колкото и непре­
цизни, некомпетентни или дори нелепи да 
биха били те.
Конституционният съд в Република Бъл­
гария не е част от съдебната система, т.е. не 
е „съд“ в строгия смисъл на думата и поради 
това за него няма как да се приложи прин­
ципът на състезателността. По-конкретно 
това означава, че конституционният искател 
не следва да търпи последиците от своята 
непрецизност, самонадеяност или некомпе­
тентност при развиване на съображенията 
си. Българският съд защитава законните 
права и интереси на гражданите и другите 
частни или публични юридически лица. 
Българският Конституционен съд защитава 
конституционните принципи. Нещо повече, в 
отсъствието на индивидуална конституционна 
жалба неговата основна функция на арбитър 
между институциите не е контаминирана от 
изискване да се зачетат лични претенции на 
искателите. Той действа като такъв арбитър 
между институциите в естествените търкания 
между тях, произтичащи от разделението на 
властите, което от своя страна е най-важна­
та недекларативна гаранция за правата на 
гражданите. Тъкмо това осмисля предвиде­
ното в чл. 22 от Закона за Конституционен 
съд задължение да бъдат разгледани всички 
възможни основания за евентуална противо­
конституционност на разпоредбата, с която 
Конституционният съд е сезиран.
Няма противоречие между това задълже­
ние и разпоредбите на чл. 150, ал. 3 и 4 от 
Конституцията. Те не допускат омбудсма­
нът и Висшият адвокатски съвет да сезират 
Конституционния съд по т. 1, 3, 4, 5, 6, 7 и 8 
на чл.149 от Конституцията, но във всички 
случаи, когато се засягат права на гражда­
ните, компетентността на тези два органа е 
налице. Стеснителното тълкуване на която 
и да било конституционна прерогатива в 
крайна сметка накърнява възможността за 
търкания между институциите (и опити за 
взаимно навлизане в сферите им), с което 
се притъпява остротата на готовността им 
да отстоят засягани от другиго права на 
гражданите. 
Наистина в споменатите текстове се го­
вори за нарушаване на права, но степента 
на засягане, т.е. нарушаването, е въпрос по 
същество и за да се приеме за допустимо 
едно искане, достатъчно е да се констатира, 
че претендирайки нарушение, то се отнася 
до въпрос, който засяга споменатите права.
Искането на Висшия адвокатски съвет 
визира задължения, свързани с дейността на 
адвокатската професия, а не с дейността на 
гражданите. Тези задължения обаче вън от 
съмнение засягат връзката доверител – дове­
реник, която е единственото и вековно утвър­
дено основание за гарантиране професионална 
реализация на правото на защита. Адвокат­
ската помощ не е просто експертна помощ, а 
експертна помощ, реализирана в условията на 
специфично човешко отношение на доверие, 
без което тя е немислима. Обстоятелството, 
че с нея може да се злоупотреби, както и че 
тя може да бъде ползвана за злоупотреба, е 
факт, който с нищо не променя необходи­
мостта от такава защита, ако се придържаме 
към принципа за невинност (добросъвестност) 
до доказване на противното. В този смисъл 
всяко ограничаване или дори допълнително 
регламентиране на адвокатската професия 
засяга правото на защита. Друг е въпросът 
дали конкретната регламентация го накърнява, 
или не, но както споменах и по-горе, това е 
въпрос по същество.
С оглед на горното смятам, че не са налице 
основания да се приеме, че искането на Вис­
шия адвокатски съвет е недопустимо поради 
излизане извън границите на компетентността 
на искателя по чл. 150, ал. 4 и че на делото 
би следвало да бъде даден ход по същество.
Конституционен съдия: 
Филип Димитров
2204