Държавен вестник, бр. 32, 2024 г., стр. 8

СТР.  8	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  32
От това следва, че неговата преценка по пос­
тавения спорен въпрос е единствена и окон­
чателна, поради което контролът от страна 
на Конституционния съд е само номинален, 
а не реален. Категорично не приемам такава 
логика и извода, до който тя води.
В някои случаи преценката дали едни, 
или други предложения за промени в приет 
на първо гласуване закон се отнасят към не­
говия предмет и попадат в неговия обхват, е 
подчертано дискусионна. Такива случаи бих 
определил като гранични и по отношение на 
тях е желателно конституционната юрисдикция 
да проявява въздържаност, когато упражня­
ва контрол върху законодателния процес. 
Многократно обаче различни легислатури 
преди второто гласуване на закон допускат за 
разглеждане и приемат предложения, които 
нямат нищо общо с приетия на първо гласу­
ване закон. Тези действия са в противоречие 
с чл. 80, ал. 1, изречение трето и чл. 81, ал. 2, 
изречение трето от Правилника за органи­
зацията и дейността (ПОДНС) на 49-ото 
Народно събрание. Посочените разпоредби 
изключват обсъждане и приемане на предло­
жения, които противоречат на принципите и 
обхвата на приетия на първо гласуване закон. 
Конституционният съд не контролира пряко 
изпълнението на ПОДНС, но посочените 
разпоредби служат за конкретизация на съ­
държанието на чл. 88, ал. 1 от Конституцията 
при неговото прилагане. Съдът не бива да е 
безучастен, когато е сезиран да упражни кон­
трол върху закон с оглед на (не)съответствие 
с предписания от Конституцията ред. Иначе 
всяко едно мнозинство в Народното събрание, 
което знае, че неговите действия не подлежат 
на ефективна проверка от конституционната 
юрисдикция, би могло да пренебрегне пред­
видените правила за приемане на актовете 
на Народното събрание (аргументи в този 
смисъл са изложени в особеното мнение по 
Решение № 3 от 2024 г. по к.д. № 13/2023 г.).
При положение че Конституционният съд 
оставя преценката за начина на приемане на 
законите единствено на Народното събрание, 
т.е. на мнозинството, подкрепило закона, той 
по същество отчасти повтаря вече преодолян от 
конституционната теория и практика възглед от 
времето преди създаване на конституционните 
юрисдикции в Европа – парламентът сам оси­
гурява съответствието на законите с Основния 
закон. Друга последица от актуалната практика 
на Конституционния съд във връзка с прила­
гането на чл. 88, ал. 1 от Конституцията е, че 
тази разпоредба остава без ефективна защита, 
което едновременно отслабва принципите на 
върховенство и пряко действие на Конститу­
цията. В крайна сметка това противоречи на 
принципа на правовата държава във форма­
лен смисъл, който в континенталната правна 
система исторически и логически предшества 
неговия материален смисъл.
Повечето от мотивите на определението 
отиват отвъд въпросите по допустимостта 
на искането, без обаче да откриват пътя към 
решаващата фаза на производството. Така 
или иначе в него се привеждат доводи за 
запазване на оспорения § 1 от ЗИД на Се­
мейния кодекс. Внесеният и приет на първо 
гласуване законопроект съдържа промени 
относно осиновяването. Между първото и 
второто гласуване се правят предложения 
за промени в друг институт – на брака. В 
резултат на това се отменя възможността за 
встъпване в брак преди навършване на 18-го­
дишна възраст, т. нар. брачна еманципация. 
Дали да има или не такава възможност и 
дали тя изцяло да зависи от преценката на 
законодателя, са въпроси, които налагат об­
съждане на направеното искане по същество. 
Съгласен съм, че създаването на изключения 
от общите изисквания за встъпване в брак 
предполага преценка по целесъобразност от 
страна на националната представителна ин­
ституция – Народното съб­рание. Проблемът 
с ранните бракове обаче има две страни: от 
една страна, са лицата, които, без да имат не­
обходимия социален капацитет, създават деца, 
от друга страна, са децата на непълнолетни 
лица. Правата на децата на непълнолетни 
лица заслужават поне равностойна закрила 
от обществото и държавата, за да разчитат 
на грижа в семейството, включително чрез 
възможност при определени условия техните 
родители, макар и непълнолетни, да сключат 
брак. Илюзия е да се очаква, че такъв тежък 
социален проблем може да се реши преди 
всичко с отпадане на възможността ненавър­
шили пълнолетие лица да встъпват в брак. 
Друг опорен аргумент за отклоняване на 
искането се търси в т. 3 на Тълкувателно 
решение № 3 от 2020 г. по к.д. № 5/2019 г., 
според която, ако отменителен закон е обявен 
за противоконституционен, това не води до 
възстановяване на действието на отменения 
закон. Оттук се прави извод, че не може да 
се осъществи „ефективно сътрудничество 
между сезиращия съд с оглед на решаването 
на висящото пред районния съд дело в съот­
ветствие с постановеното от конституцион­
ната юрисдикция решение“. От значение за 
настоящото дело обаче са и мотивите към 
т. 1 от посоченото тълкувателно решение. 
Според неговия диспозитив обявените за 
противоконституционни ненормативни актове, 
включително законите във формален смисъл 
(в мотивите на същото решение се говори и 
за закони с еднократно действие, като съот­
ношението между двете означения подлежи 
на допълнително изясняване), са невалидни 
още от приемането им. 
Трябва да се има предвид, че предназна­
чението на изменителните разпоредби е да 
коригират част от съществуващата правна 
уредба, а на отменителните – да извадят от 
нея определени норми. От тази гледна точ­