Държавен вестник, бр. 83, 2016 г., стр. 6

СТР.  6	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  83
на международното право по правата на чо-
века – nullum crimen, nulla poena sine lege, и че 
дерогирането му е недопустимо при каквото 
и да било извънредно положение.
В становището институтът на наказател-
ната давност е отнесен към последиците на 
престъплението. Изключването на давността 
в качеството на основание за отпадане на 
наказателната отговорност в последващ из-
вършването на престъпното деяние момент 
се определя като утежняващ положението 
на наказателноотговорното лице закон. В 
подкрепа БХК се позовава на релевантната 
практика на Европейския съд по правата 
на човека (ЕСПЧ) относно смисъл на чл. 7, 
т. 1 КЗПЧОС. Подчертава се, че ЕСПЧ в 
свои решения тълкува разпоредбата по-общо 
като забрана за ретроактивно прилагане на 
наказателния закон в ущърб на потенциалния 
обвиняем (вж. ECHR, Kononov v. Latvia, N0. 
36376/04, Grand Chamber judgment of 17 Мау 
2010, § 185; ECHR, Del Ríо Prada V. Spain, 
N0. 42750/09, Grand Chamber judgment of 21 
October 2013, § 78).
От поканените утвърдени специалисти по 
наказателно право у нас писмено правно мне-
ние по предмета на делото са предоставили 
проф. д-р Момяна Гунева, проф. д-р Алек-
сандър Стойнов и проф. д-р Румен Марков 
в качеството и на amicus curiae.
В становищата си и тримата специалисти 
намират за основателно искането на главния 
прокурор на Република България.
В депозираното писмено мнение от проф. 
д-р Момяна Гунева са изложени допълнителни 
съображения за противоконституционност, 
съответстващи на две от посочените несъ-
ответствия с Конституцията в искането на 
главния прокурор – с принципа на правовата 
държава, деклариран в чл. 4, ал. 1 и прог-
ласената в чл. 5, ал. 3 на Основния закон 
забрана за установяване на обратно действие 
на наказателния закон. 
Поставен е акцент върху основните про-
явления на правовата държава – правната 
сигурност и материалната справедливост, от 
които произтича изискването за последовател-
ност и предвидимост на законодателството, 
и съобразно с които е направена преценката 
за противоконституционност. Посочва се, че 
от тази гледна точка не може да се приеме, 
че съдържанието на чл. 79, ал. 2, т. 2 НК 
съответства на идеята за правовата държава. 
Специално внимание в изложените доводи е 
отделено на правната некоректност на текста, 
която обаче се приема да е съществена и 
открива възможност за нарушаване на ма-
териалната справедливост като елемент на 
правовата държава.
В становището са изложени и аргументи за 
несъответствие със забраната да се установява 
обратно действие на наказателния закон. По-
сочва се, че принципът за законоустановеност 
на престъплението и наказанието и недопус-
тимост на обратно прилагане на утежняващия 
наказателноправното положение на лицето 
закон, установен в чл. 15 МПГПП, както 
и чл. 7, ал. 1 КЗПЧОС, се възпроизвежда в 
чл. 5, ал. 3 от Конституцията, чл. 2 НК, както 
и чл. 14, ал. 3 ЗНА. С аргумент за против-
ното от ал. 2, чл. 2 НК е направен извод, че 
удължаването на давностните срокове или 
изобщо премахването на давността не може 
да има обратно действие, доколкото влошава 
положението на дееца.
Аргументите за противоконституционност, 
изложени в писменото мнение от проф. д-р 
Александър Стойнов, се отнасят до разпоред-
бата на чл. 79, ал. 2, т. 2 НК. Той поддържа, 
че обсъдените особености на разпоредбата 
в чл. 79, ал. 2, т. 2 НК я правят във висока 
степен несъответна на очакванията за конк-
ретност и определеност на норма от мате-
риалния наказателен закон, поради което 
тя противоречи на правната сигурност като 
елемент на правовата държава.
Уточнени са особености на оспорената нор-
ма с оглед нейната приложимост във времето 
и се сочи на обстоятелството, че в този период 
са действали три наказателни закона – всеки 
приложим за различен подпериод, в рамките 
на визирания в чл. 79, ал. 2, т. 2 НК, като 
всеки от тях е със система на определяне на 
съставите на тези престъпления, различна 
от тази на НК, към които е препращането; 
отбелязва се, че препращането е само към 
тези престъпления, които са „тежки“, а ле-
гална дефиниция за този вид престъпления 
е дадена за пръв път в действащия НК за 
неговите цели.
Поддържа се, че разпоредбата на чл. 79, 
ал. 2, т. 2 НК поради високата степен на 
непрецизност при очертаване субекта на 
визираните престъпления допуска да бъдат 
третирани по различен начин извършители-
те на същите не само с оглед на особеното 
обществено положение на някои от тях, но 
създава неравенство и между субектите с 
еднакво обществено положение в зависимост 
от момента на извършване на престъпление. 
Подчертава се също така, че разпоредбата 
на чл. 79, ал. 2, т. 2 НК не съдържа никакви 
признаци относно връзката между особеното 
качество на субектите, на визираните в нея 
престъпления, със самите престъпления.
Анализирано е вътрешното противоречие 
в НК, което разпоредбата на чл. 79, ал. 2, т. 2 
поражда. Поддържа се разбирането, че не се 
допуска никакво изключение от правилото в 
чл. 2, ал. 1 НК в случай на по-неблагоприя-
тен за дееца закон, какъвто се явява новата 
разпоредба на чл. 79, ал. 2, т. 2 НК. Авторът 
на становището счита, че тъй като и двете 
обсъдени разпоредби от НК са императивни, 
няма как правоприлагащият орган да избегне 
нарушаването на закона, което противоречи 
на принципа на правовата държава.
Обсъдени са въпросите за особените су-
бекти на престъпленията, посочени в чл. 79,