Държавен вестник, бр. 15, 2024 г., стр. 44

СТР.  44	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  15
се държава не би застрашила единната валута, 
дори ако към момента на присъединяването 
си не покрива напълно всички кумулативни 
критерии (каквато преценка в някаква степен 
беше направена неотдавна по отношение на 
Хърватска, а при първоначалното въвеждане 
на еврото – по отношение на Италия, и евен-
туално би бил и по отношение на България). 
Такава преценка обаче задължително включва 
политически изразено разбиране, че същест-
вуващите затруднения (поради които някой 
от критериите не е покрит напълно) ще бъдат 
преодолени от присъединяващата се страна 
достатъчно бързо и с достатъчна степен на 
сигурност/необратимост.
9. Наистина някои държави – членки на ЕС, 
не са въвели еврото, без да имат договорено 
право на изключение (клауза opting-out). И Ко-
мисията на ЕС дори не е започвала производство 
за установяване на нарушение (по чл. 258 от 
ДФЕС) срещу нито една от тях – макар наглед 
да може да се смята, че е налице нарушение. 
Повечето от тях обаче (като Чехия, Полша, 
Унгария) не са изразили желание/готовност и 
не участват във Валутно-курсовия механизъм 
(ERM-II). Република България обаче е изразила 
желание и участва в този механизъм – който 
представлява последен етап преди въвеждането 
на единната валута – от юни 2018 г. Като още 
в преговорния процес е декларирала, че „от 
датата на членството ще действа в съответствие 
с целта за приемане на еврото“. Доколкото 
присъединяването към ERM-II е „доброволно“ 
(и зависи именно от преценката на конкретната 
държава-членка), неговото отлагане може да се 
разглежда – макар и с много уговорки – като 
въпрос на национална дискреция. С присъ-
единяването си обаче държавата еднозначно 
се ангажира да доведе до край процеса на въ-
веждането на единната валута – и евентуално 
ново отлагане вече би представлявало отказ от 
целите на ЕС (които са общи цели на члену-
ващите държави!) и нарушение на свързаните 
с тях основни разпоредби от правото на ЕС.
И по същество – отказ от членството в ЕС.
10. Вече посочих, че приемам за напъл-
но легитимен референдум с въпрос относно 
прекратяването на членството в ЕС. Такъв 
референдум би могъл да доведе и до невъвеж-
дане на единната валута (а ако вече е въведе-
на – евентуално, но не задължително, излизане 
от нея). Ако резултатът от този референдум 
е положителен (мнозинството гласували при 
спазване на изискуемия за задължителност на 
решението минимален брой гласували), всички 
държавни органи – и в частност НС – следва 
да се съобразят с него, в частност като пред-
приемат необходимите мерки, вкл. отмяна на 
чл. 4, ал. 3 от Конституцията. При действието 
на чл. 4, ал. 3 от Конституцията обаче отказът, 
макар и „временен“, от изпълнение на произти-
чащи от членството в ЕС основни задължения, 
е противоконституционен. Респективно проти- 
воконституционно е и предложението за рефе-
рендум, поставящ въпрос със същия смисъл.
Убедено смятам, че членството в ЕС е исто-
рически важно за България и към настоящия 
момент няма достатъчни основания да бъде 
поставяно под съмнение. Както и че въвеждане-
то на единната европейска валута в Република 
България е необходимо и полезно за нейната 
икономика и за повишаването на благосъс-
тоянието на българския народ. Затова нямам 
основателни съмнения, че днес резултатът от 
такъв референдум би бил отрицателен, дори в 
бъдещ момент да е теоретично възможно дос-
татъчно голяма част от българското общество 
да приеме, че самият съюз вече е различен от 
онзи, в който искахме да участваме. Убедено 
смятам, че членството в ЕС е исторически 
важно за България и към настоящия момент 
няма достатъчни основания да бъде поставяно 
под съмнение. Както и че въвеждането на един-
ната европейска валута в Република България 
е необходимо и полезно за нейната икономика 
и за повишаването на благосъстоянието на 
българския народ. 
Смятам за сигурно обаче, че без поставяне 
на въпроса за прекратяването на членството 
в ЕС (и отмяна на чл. 4, ал. 3 от Конституци-
ята) всякакво волево, а не поради обективни 
обстоятелства, отлагане на въвеждането на 
еврото би противоречало както на правото 
на ЕС, така и на чл. 4, ал. 3 от Конституци-
ята, както и на националните интереси, поне 
съществена част от които са обективирани в 
акта на присъединяване на страната към ЕС 
(който, макар и неподложен на национален 
референдум, несъмнено се ползваше с много 
широко обществено одобрение).
VІІ. Въз основа на всичко, изложено дотук, 
според мен мотивите на настоящото решение 
на КС следваше да включват следните изводи:
Ø  Разпоредбата на чл. 1, ал. 2, изр. вто-
ро от Конституцията доразвива принципа на 
народен суверенитет (ал. 2, изр. първо), като 
предвижда две ясно отграничени основни фор-
ми на осъществяване на държавната власт с 
равностоен конституционен ранг: непосредстве-
но от суверена (народа) и опосредено („чрез“ 
предвидените в Конституцията органи). Това 
естествено включва и гарантирана възможност 
народът сам да предизвика свое произнасяне 
по управленски въпроси. 
Ø  Националният референдум е начин „за 
пряко решаване от гражданите“. Той не про-
тиворечи на представителното осъществяване 
на държавната власт чрез парламентарното 
управление.
Ø Легитимността на един референдум е 
най-малкото приравнена на легитимността на 
избраното при същата избирателна активност 
Народно събрание. В духа на чл. 1, ал. 2 имен-
но най-съществените решения за развитието