Държавен вестник, бр. 97, 2025 г., стр. 30

СТР.  30	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  97
инициатива на физическите и юридическите 
лица по чл. 19, ал. 1 от Конституцията не 
само обективно не е в състояние да осигури 
реализирането на правото на гражданите на 
здраве, но по смисъла на Конституцията не 
може да освободи държавата от изпълнението 
на задължението да гарантира това право при 
условията на равнопоставеност на правоима­
щите. Именно по тази причина държавата не 
само може, но и от гледна точка на Основния 
закон е длъжна да предприеме такива мерки, 
с които да гарантира на всички свои граждани 
достъпна медицинска помощ, когато свободният 
пазар и конкуренцията не могат да обезпечат 
такава в едни или други части на страната, респ. 
по отношение на една или друга специфична 
потребност от здравна грижа. 
Следва също така да се има предвид, че за 
разлика от правото на гражданите на достъп­
на медицинска помощ, което е неотменимо 
(чл. 57, ал. 1 от Конституцията), правото на 
свободна стопанска инициатива няма абсо­
лютен характер и Основният закон допуска 
неговото ограничаване с оглед необходимостта 
да се защитят други конституционни ценности 
(Решение № 6 от 1997 г. по к.д. № 32/1996 г.; 
Решение № 8 от 2023 г. по к.д. № 21/2022 г.). 
Според практиката на Съда конкретно „народ­
ното здраве“ е ценност, за защитата на която 
„може да бъде ограничавано упражняването 
на редица права и свободи“ (Решение № 10 
от 2020 г. по к.д. № 7/2020 г.). От тази гледна 
точка правото на достъпна медицинска помощ 
представлява легитимно основание за ограни­
чаване на свободната стопанска инициатива, но 
обратното не е вярно – свободната стопанска 
инициатива не може да оправдае каквото и 
да е ограничение на това основно право, нито 
да обуслови освобождаване на държавата от 
задължението да го гарантира.
Необходимостта държавата да предприема 
активни действия, с които да преодолее гео­
графски и икономически обусловеното нера­
венство на гражданите от различните части 
на страната от гледна точка на достъпа им до 
медицинска помощ, на общо основание следва 
и от разпоредбата на чл. 20 от Конституцията, 
която задължава държавата да създава условия 
за балансирано развитие на отделните райони 
на страната. В същия смисъл и чл. 174 ДФЕС 
предвижда, че за да насърчи цялостното си 
хармонично развитие, Съюзът трябва да разра­
ботва и осъществява инициативи, които водят 
до укрепването на неговото икономическо, со­
циално и териториално сближаване, във връзка 
с което Съюзът има за цел намаляването на 
неравенството между нивата на развитие на 
различните региони и изостаналостта на най-не­
облагодетелстваните региони, като специално 
внимание се обръща на селските райони, на 
районите, засегнати от индустриалния преход, 
както и на регионите, които са засегнати от 
сериозни и постоянни неблагоприятни природни 
или демографски условия.
Що се отнася до лечебните заведения, които 
„единствени изпълняват съответната дейност 
на територията на общината“ (чл. 55, ал. 2, 
т. 3в, буква „а“, предл. 2 ЗЗО), съобразно по­
соченото в мотивите на законопроекта същите 
са определени от законодателя като „структу­
ри, които са от ключово значение за достъпа 
до медицинска помощ“, доколкото тяхното 
съществуване и функциониране е обуславящо 
за реализация на конституционното право на 
гражданите на достъпна медицинска помощ 
(чл. 52, ал. 1 от Конституцията). Достъпната 
медицинска помощ, както вече беше посочено, 
има и физическо измерение, изискващо „безо­
пасно разстояние“ до лечебните заведения, още 
повече като се има предвид, че тази помощ 
обхваща и спешни състояния, изискващи жи­
вотоспасяваща неотложност на медицинската 
грижа. В този смисъл според чл. 81, ал. 2, т. 1 
ЗЗ първият принцип, въз основа на който се 
осъществява правото на достъпна медицинска 
помощ, е своевременността. Именно във връз­
ка с това разпоредбата на чл. 82, ал. 1, т. 1 ЗЗ 
предвижда, че медицинската помощ при спешни 
състояния е извън обхвата на задължителното 
здравно осигуряване на българските гражда­
ни, т.е. финансира се от държавния бюджет, 
тъй като осигуряването на тази помощ непо­
средствено гарантира най-висшата човешка 
ценност – живота. 
Като се има предвид изложеното, Съдът 
намира, че предвиденото в оспорената уредба 
финансиране на осигуряването на медицински 
персонал в лечебни заведения, които единстве­
ни осигуряват болнична помощ в съответната 
община, е мярка, насочена към обезпечаване 
на произтичащо от Основния закон задължение 
на държавата да закриля здравето на гражда­
ните и да им осигури достъпна медицинска 
помощ, с което те да не бъдат поставени в 
по-неблагоприятно положение в сравнение с 
останалите граждани по отношение на дължи­
мите от държавата гаранции на правото им на 
здраве, респ. на живот. От тази гледна точка 
финансирането на медицинския персонал в 
тези лечебни заведения трябва да се разглеж­
да на същата плоскост, на която се намира и 
въпросът за осигуреното такова финансиране 
на лечебните заведения в труднодостъпни и/
или отдалечени райони. Именно защото дър­
жавата има конституционното задължение да 
гарантира правото на гражданите на достъпна 
медицинска помощ, разпоредбата на чл. 52, 
ал. 2 от Конституцията предвижда, че здраве­
опазването на гражданите се финансира и от 
държавния бюджет.
По отношение на твърдяното от вносителя 
противоречие с чл. 19 от Конституцията във 
връзка с правото на ЕС Съдът не споделя 
поддържаното от него, според което оспоре­
ната законова уредба нарушава правилата на 
правото на ЕС, забраняващи всяка помощ от 
държава членка, която нарушава или заплаш­
ва да наруши конкуренцията чрез поставяне