Държавен вестник, бр. 37, 2005 г., стр. 19

Б Р О Й  37
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  19
на 7-годишния мандат по Конституция, а за това
кой да изпълнява длъжността, кой да бъде “и.д.”
до заемането є от нов титуляр по установения
в Конституцията ред.
Така че оспорената разпоредба не въвежда
по-дълъг мандат; той по Конституция е 7 годи-
ни. След неговото изтичане функциите се уп-
ражняват от “и.д.” до назначаването на нов
титуляр. А изтеклият срок “кани” процедурата
да бъде довършена колкото може по-скоро.
2. Кой да е този “и.д.” до встъпването в длъж-
ност на новия титуляр? Конституцията не съ-
държа уредба на тази хипотеза нито досежно
изтекъл мандат на главния прокурор или на
председателите на върховните съдилища, нито
при изтекъл мандат на съдия от Конституци-
онния съд, който мандат (9 години) също е
уреден в Конституцията. И в двата случая—по
чл. 129, ал. 2 и по чл. 147, ал. 2, Конституцията
оставя на закона да уреди възможните хипоте-
зи; оспорената разпоредба на ЗСВ регулира
една от тези хипотези.
Законодателят при липса на конституцион-
но предвидени вицетитуляри е предпочел “из-
пълняващият длъжността” да бъде досегашни-
ят титуляр до встъпването в длъжност на новия
титуляр. Това решение не въвежда по-дълъг
мандат, с което не противоречи на Конституци-
ята, а развива заложеното в нея разбиране. Това
разбиране е изведено по тълкувателен път от
Конституционния съд след проучване стеног-
рамите на VII Велико народно събрание; съдът
е направил извода (Решение № 13 от 1996 г.), че
в конструкцията на чл. 129, ал. 2 назначаването
на главния прокурор и на председателите на
върховните съдилища от държавния глава има
преди всичко престижен характер—затова, ако
първия път президентът откаже по съображе-
ния за целесъобразност, при повторно предло-
жение от страна на Висшия съдебен съвет (ВСС)
той е длъжен да издаде указ за назначаването
на избрания от ВСС кандидат.
Следователно в тази конституционна конс-
трукция елементът на “избирането” от ВСС има
своята тежест. И точно на нея се основава оспо-
рената в това дело разпоредба, защото второто
изречение на чл. 28, ал. 9 ЗСВ възпроизвежда
широко практикуваната в законодателството
уредба на хипотезата, в която мандатът на зае-
та чрез избор длъжност е изтекъл, но новият
титуляр още не е избран: тогава досегашният
титуляр изпълнява функциите до надлежното
заемане на длъжността от новия. В този смисъл
е ясната и неоспорвана уредба на Закона за
Конституционния съд, който закон е приет в
1991 г. от същото Велико Народно събрание
(работещо като “Народно събрание”), което е
приело Конституцията, за която става дума.
Същата уредба се съдържа и в Закона за Смет-
ната палата, в Закона за Българската народна
банка, в Закона за Комисията за финансов над-
зор и други закони.
Тази широко застъпена в законодателство-
то уредба е присъща на правовата държава и
има резервна функция: задейства се субсидиар-
но в случай, че предвидената по общия ред про-
цедура не е приключила към изтичането на
мандата. Предназначението є е да осигурява
непрекъсваемост в осъществяването на пред-
видените в Конституцията жизненоважни за
държавата функции.
3. Поради това необосновано и неприем-
ливо за съвременен Конституционен съд е да
игнорира тази дългогодишна законодателна
традиция, основана на Конституцията и при-
лагана при нейното действие, с формалното
оправдание, че нищо извън оспорената раз-
поредба, макар и свързано с нея, няма значе-
ние за делото.
С още по-силно основание неприемливо е
Конституционният съд, при наличието на ста-
новища от страните по делото, да игнорира и
разпоредбата на чл. 125а, ал. 8 от същия ЗСВ.
Тази разпоредба е пряка последица от Първата
поправка на Конституцията (ДВ, бр. 85 от
2003 г.) и регулира по абсолютно същия начин
идентична хипотеза, само че в чл. 125а става
дума за мандатите на “административните ръ-
ководители” на съдебната власт . А следва да се
има предвид, че на първо място сред админис-
тративните ръководители са посочени главни-
ят прокурор, председателят на ВКС и председа-
телят на ВАС (чл. 125а, ал. 1 ЗСВ).
В заключение: Чл. 28, ал. 9, изр. 2 ЗСВ не
нарушава Конституцията, а я развива, като ре-
гулира една от възможните неуредени от Кон-
ституцията хипотези, свързани с приключване-
то на 7-годишния мандат по чл. 129, ал. 2.
Конституционен съдия: Емилия Друмева
Евгени Танчев
В условията на правовата държава Консти-
туционният съд е гаранция за върховенството
на Конституцията и господството на правото.
Негова мисия е да култивира предсказуемостта
на правната система, да допринася за формира-
не на оправдани правни очаквания на гражда-
ните и да стимулира правно конформното пове-
дение на всички субекти на правото.
Принципната ми позиция по решението в
настоящото дело е продиктувана от обстоятел-
ството, че предварително не е изяснено в какво
точно се изразява контролът за конституцион-
ност. Дали Конституционният съд проверява в
духа на правния позитивизъм съответствието
на текста на закона с Конституцията, или на
“живия” закон с духа на Конституцията, конс-
титуционализма и конституционната практи-
ка, установена след приемане на Основния за-
кон на Република България от 1991 г.?
 Личното ми убеждение е, че Конституцион-
ният съд упражнява контрол за конституцион-
ност, като проверява съответствието между
действащите закони, включително и потенци-