Държавен вестник, бр. 98, 2000 г., стр. 2

С Т Р .  2
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  98
3. Съдът приема, че изложените оплаквания
са неоснователни. Основните конституционни
принципи, относими към престъпленията, се
съдържат в разпоредбата на чл. 5, ал. 3 от Кон-
ституцията, според която “Никой не може да
бъде осъден за действие или бездействие, което
не е било обявено от закона за престъпление
към момента на извършването му”. Това са
принципът на законоустановеност на престъп-
ленията (едно деяние може да бъде обявено за
престъпление само със закон) и забраната за
обратно действие на (по-строгия) наказателния
закон. Очевидно в случая не може да става дума
за нарушаване на тези принципи—оспорената
разпоредба на § 4 ЗИДНК е законова; тя няма
обратно действие.
4. Съгласно първия от споменатите консти-
туционни принципи обявяването на определе-
но деяние (действие или бездействие) за прес-
тъпление е изключително правомощие на На-
родното събрание. Народното събрание е един-
ственият държавен орган, който може да прие-
ма закони (чл. 8 и чл. 86, ал. 1 от Конституция-
та), и само то със закон може да обяви едно
деяние за престъпление. Разбира се, правото на
законодателя да криминализира едно деяние,
като го обяви за престъпление, не изключва кон-
ституционния съдебен контрол върху наказа-
телноправни норми. Практиката на Конститу-
ционния съд е постоянна в това отношение (виж
Решение № 15 по к.д. № 23 от 1992 г.—ДВ, бр. 94
от 1992 г.; Решение № 19 по к.д. № 17 от 1995 г.—
ДВ, бр. 97 от 1995 г.; Решение № 19 по к.д. № 13
от 1997 г.—ДВ, бр. 120 от 1997 г.; Решение № 20
по к.д. № 16 от 1998 г.—ДВ, бр. 83 от 1998 г.).
5. Въпросите, отнасящи се до отделните приз-
наци (състава) на престъплението, се решават в
съответствие с наказателната политика на зако-
нодателя и не съществуват изрични конституци-
онни предписания в тази насока. Достатъчно е
да се спазят изискванията за яснота и прециз-
ност на наказателноправните норми в степен,
която позволява на възможните субекти на прес-
тъпление да преценяват и контролират своето
поведение. Освен това единствено законодате-
лят е компетентен да прецени доколко ще съоб-
рази приеманите от него актове с едни или други
научни виждания в определена материя.
6. В конкретния случай обаче, съдът не от-
крива противоречие между оспорената разпо-
редба и основни конституционни принципи или
основни права. Изразеното в становището на
НСОРБ разбиране, че “Липсата на обществена
опасност като основно, обективно неюридичес-
ко качество на престъплението е очевидна...”,
не може да бъде споделено от Конституционния
съд. Въпросът за наличие или липса на общест-
вена опасност на едно деяние може да бъде об-
съждан от съда само когато обявяването на това
деяние за престъпление противоречи на здравия
човешки разум. Поначало този въпрос е въпрос
на законодателна целесъобразност и Конститу-
ционният съд трябва да се въздържа от намеса в
тази насока. Преценката на съда, доколкото тя
е допустима и възможна, е винаги конкретна.
7. Съдът приема, че единствено законодате-
лят е компетентен да прецени доколко разпо-
реждането с бюджетни средства или със сред-
ства с целево предназначение в нарушение на
бюджетен закон или подзаконов акт по прила-
гането му представлява обществено опасно де-
яние, което следва да бъде обявено за престъп-
ление. Това се отнася както до определянето на
обекта на наказателноправна закрила (необхо-
димостта от защита на бюджетната дисципли-
на), така и до съдържанието и обхвата на вред-
ните последици, настъпили от деянието. Кон-
ституцията не изключва правото на законода-
теля да предвиди наказателна отговорност и за
деяния, от които не настъпват вредни последи-
ци (в прекия смисъл на думата)—т.н. “формал-
ни престъпления”.
8. Отделно следва да се отбележи, че квали-
фицирането на разпореждане с бюджетни сред-
ства или със средства с целево предназначение
в нарушение на подзаконов акт по прилагането
на бюджетен закон не е противоконституцион-
но. При тълкуването на нормата задължително
се предполага законосъобразност на съответ-
ния подзаконов акт. Разбира се, и тук както във
всяка друга област практически е възможно
издаването на незаконосъобразни подзаконо-
ви актове. Очевидно е обаче, че нарушаването
на незаконосъобразен подзаконов акт не може
да бъде основание за наказателна отговорност.
Редът за установяване на незаконосъобразност
на подзаконов акт е самостоятелен въпрос, из-
вън предмета на това дело.
9. Съдът отбелязва, че изложените доводи
за вътрешни противоречия във възприетата
законодателна уредба и неясноти при нейното
тълкуване не са достатъчни за обявяването на
съответните разпоредби за противоконституци-
онни. Последователното провеждане на подоб-
но разбиране би означавало да се признае на
Конституционния съд компетентност за про-
верка на съответствие на “законите със закони-
те”, нещо, което Конституцията не предвижда.
Въвеждането на изискване за вътрешна съг-
ласуваност на законовата уредба има отноше-
ние към принципа на правовата държава, но само
при условие, че установеното противоречие по
характер и степен е конституционно нетърпимо.
Вътрешното противоречие в закона трябва да
засяга конституционни ценности и норми, за да
бъде въздигнато в основание за обявяване на
конкретни норми за противоконституционни.
10. Съдът приема, че изложеният от подате-
лите на искането довод за противоречие на ос-
порената законова разпоредба с чл. 141, ал. 1 от
Конституцията е неоснователен. Обстоятел-
ството, че съгласно чл. 141, ал. 1 от Конститу-
цията “Общината има самостоятелен бюджет”,
не изключва правото на законодателя да обяви