Държавен вестник, бр. 98, 2019 г., стр. 50

СТР.  50	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  98
горски територии за изграждането на един 
обект или на различни такива. Не е ясен и 
изразът „и на имоти на едни и същи соб-
ственици“ по отношение на възникването на 
правото на имотно обезщетение и значението 
и участието на всеки съсобственик и частта 
му, подлежаща на отчуждаване, спрямо об-
щата площ. Наличието на тези неясноти се 
потвърждава и от представените от заинтере-
суваните институции и поканените изтъкнати 
специалисти становища и правни мнения, в 
които се съдържат различни разбирания на 
смисъла на нормата.
Правовата държава, както се поддържа в 
Решение № 13 от 2012 г. по к.д. № 6/2012 г., 
предполага липсата на противоречие между 
текстовете на един закон, наличието на единна 
система от ясни правила, които да не създават 
несигурност сред адресатите си с възмож-
ността да бъдат различно интерпретирани и 
съответно прилагани.
С Решение № 12 от 2013 г. по к.д. № 9/2013 г. 
Конституционният съд е направил извод, че 
когато рамката на съответното изключение 
не е определена по начин, който изключва 
всякакво двусмислие, съмнение и неопреде-
леност, за да осигури еднаквото прилагане 
на изключението за всички еднакви случаи, 
е налице нарушение на конституционния 
принцип на правовата държава (в този сми-
съл също са Решение № 3 от 2014 г. по к.д. 
№ 10/2013 г.; Решение № 3 от 2017 г. по к.д. 
№ 11/2016 г. и др.).
По тези съображения съдът намира, че 
оспорената законова разпоредба не изпълнява 
конституционните изисквания за гарантиране 
на правовия ред в държавата, на правната 
предвидимост и сигурност, поради което е в 
противоречие с принципа на правовата държа-
ва по чл. 4, ал. 1 от Конституцията и следва 
да бъде обявена за противоконституционна.
По изложените съображения и на основание 
чл. 149, ал. 1, т. 2 и 4 от Конституцията на 
Република България Конституционният съд
Р Е Ш И :
Отхвърля искането на президента на Репуб­
лика България за установяване на противо-
конституционност и за несъответствие с чл. 1, 
изр. 2 от Протокол № 1 към Конвенцията 
за защита на правата на човека и основни-
те свободи и с чл. 17, пар. 2 от Всеобщата 
декларация за правата на човека на чл. 39б, 
ал. 1, т. 1 в частта „или обект с национално 
значение по смисъла на Закона за устройство 
на територията“ от Закона за държавната 
собственост (обн., ДВ, бр. 44 от 21.05.1996 г.; 
посл. изм., бр. 94 от 29.11.2019 г.).
Обявява за противоконституционна раз-
поредбата на чл. 42а, ал. 3 от Закона за 
държавната собственост (обн., ДВ, бр. 44 от 
21.05.1996 г.; посл. изм., бр. 94 от 29.11.2019 г.).
Съдиите Георги Ангелов, Константин Пен-
чев и Атанас Семов са подписали решението 
с особено мнение по отношение на чл. 39б, 
ал. 1, т. 1 в частта „или обект с национално 
значение по смисъла на Закона за устройство 
на територията“ от Закона за държавната 
собственост (обн., ДВ, бр. 44 от 21.05.1996 г.; 
посл. изм. и доп., бр. 94 от 29.11.2019 г.).
Председател: 
Борис Велчев
ОСОБЕНО МНЕНИЕ
на съдиите Георги Ангелов и Атанас Семов 
по конституционно дело № 8 от 2019 г.
Намираме оспорването на частта от чл. 39б, 
ал. 1, т. 1 от Закона за държавната собственост 
(ЗДС) за основателно.
1. а. Разпоредбата противоречи пряко на 
чл. 17, ал. 5, последните две предложения от 
Конституцията. Това впрочем важи изобщо за 
самата възможност за предварително изпълне-
ние на волеизявленията (актовете) за прину-
дително отчуждаване на частна собственост.
Практиката на Конституционния съд по 
въпроса е синтезирана в неговото Решение 
№ 6 от 2013 г., което няма да възпроизвеждаме 
подробно. Във всеки случай „предварително“ 
по смисъла на конституционната норма значи 
обезщетението да е вече дадено (да е у или да 
е на разположение на отчуждавания), а „рав-
ностойно“ – да е безспорно по вид и размер 
и да е предоставено изцяло. Обезщетяването 
е conditio sine qua non за прекратяването на 
досегашната собственост и за възникването 
на правото на собственост на държавата 
върху вещта.
Предварителното изпълнение на отчужди-
телен акт означава не друго, а вещта да бъде 
принудително отнета от собственика є. То е 
тъкмо противоположното на обявената в чл. 17, 
ал. 3 от Конституцията неприкосновеност, 
„недокосваемост“ на частната собственост 
от никого извън нейния собственик. Без да 
са установени и изпълнени конституцион-
ните изисквания за това, лицето, чиято вещ 
се отчуждава, се лишава от всички правни 
възможности, които му дава неговото право 
на собственост, условно групирани в правомо-
щията му да владее и да се ползва от вещта. 
Остава му единствено правомощието да се 
разпорежда с нея като „гол“ собственик, в 
какъвто е превърнат не по своя воля.
б. Предварителното изпълнение на акта за 
отчуждаване същевременно противоречи на 
задължението на законодателя, установено от 
чл. 17, ал. 1 от Конституцията, да гарантира и 
да защитава правото на собственост. Право-
мерността на отчуждаването, както при всяко 
предварително изпълнение, е „на кредит“. 
Това обаче по силата на конституционната 
норма е недопустимо спрямо правото на соб-
ственост. При предварителното изпълнение