Държавен вестник, бр. 80, 2010 г., стр. 25

БРОЙ  80	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  25  
лица (например, когато изходът от наказател­
ното производство е решаващ за получаване 
на обезщетение от пострадалия – Решение от 
27.08.1992 г. на ЕСПЧ по делото Томази срещу 
Франция; Решение от 12.02.2004 г. на ЕСПЧ 
по делото Перез срещу Франция). При всяко 
положение своевременното правораздаване 
отговаря и на обществения интерес, защото 
в много случаи забавеното правосъдие може 
да се превърне във фактически отказ от пра­
восъдие. Затова държавата е длъжна да вземе 
всички допустими мерки за преодоляване на 
неоправданото забавяне на процеса (Решение от 
5.07.2001 г. на ЕСПЧ по делото Джананджели 
срещу Италия).
Конституционният съд приема, че изборът 
на защитник от страна на лицето, обвинено в 
извършване на престъпление, не се реализира 
само със сключването на договор за правна 
помощ и внасянето на дължимото адвокат­
ско възнаграждение. Когато упълномощеният 
защитник, макар и редовно призован, не се 
явява пред държавния орган, пред който се 
провежда процесуалното действие, установе­
ният от международните договори стандарт 
не изисква задължително отлагане на делото, 
стига да бъде осигурено участието на служе­
бен адвокат. Изхождайки от интересите на 
правосъдието по смисъла на чл. 31, ал. 4 от 
Конституцията, националният законодател дори 
е надхвърлил този стандарт, като е приел, че 
неявяването на упълномощения защитник по 
уважителни причини съставлява основание за 
отлагане на делото. Единствено неявяването без 
уважителни причини може да обуслови про­
веждане на насроченото процесуално действие 
с пълноправното участие на резервния защит­
ник, при това без съгласието на обвиняемия 
само в случаите на абсолютно задължителна 
адвокатска защита. Встъпването на служебно 
назначения резервен защитник в пълните права 
на защитника не уврежда, а обслужва правата 
и законните интереси на обвиняемия. Огра­
ничението за използване на упълномощения 
адвокат от момента на неоснователното му 
неявяване до момента на явяването му пред 
съответния орган се компенсира с възможността 
обвиненото лице да влияе върху определянето 
на резервния защитник по реда на чл. 25, ал. 5 
ЗПП с това, че и резервният защитник като 
адвокат разполага с необходимата квалифика­
ция, задължен е съгласно чл. 98 НПК да съ­
гласува с обвиняемия линията на защитата, да 
съдейства за изясняване на всички фактически 
и правни положения, които са в негова полза. 
Нещо повече, според практиката на ЕСПЧ при 
наличието на служебно назначен адвокат съот­
ветните органи на наказателния процес трябва 
в много по голяма степен да са ангажирани с 
контрола върху качеството на предоставяната 
от него правна помощ (Решение от 13.05.1980 г. 
на ЕСПЧ по делото Артико срещу Италия; 
Решение от 21.04.1998 г. на ЕСПЧ по делото 
Дауд срещу Португалия). 
Недопустимо е неуспехът на обвиненото 
лице с активното си поведение да реализира 
предоставената му възможност да обезпечи 
защитата си чрез реално встъпване в нака­
зателното производство на избрания от него 
защитник да води до увреждане на чужди 
права и законни интереси – например, на 
привлечените към наказателна отговорност 
съучастници, на пострадалите, участващи в 
процеса като граждански ищци, и т.н.), как­
то и публичния интерес от своевременно и 
ефективно наказателно правораздаване. Това 
произтича от Конституцията (чл. 57, ал. 2) и 
задължителните за страната международни до­
говори (чл. 17 КЗПЧОС и чл. 5, т. 1 МПГПП). 
Затова, когато упълномощеният защитник не 
се яви пред съответния орган на наказателния 
процес без уважителна причина, замяната му 
с правно компетентен и запознат с делото слу­
жебно назначен защитник, какъвто по принцип 
би следвало да бъде и резервният защитник, 
съставлява пропорционална, правно обоснована 
мярка (Решение от 25.03.2008 г. на ЕСПЧ по 
делото Витан срещу Румъния).
Конституционният съд не споделя доводите, 
че с встъпването на резервния защитник като 
пълноправен защитник се осъществява недо­
пустима принуда върху обвиняемия да приеме 
правна помощ от едно нежелано от него лице. 
Резервният защитник винаги се назначава по 
общия ред за назначаване на служебен защит­
ник, установен от ЗПП, а след встъпването му 
в пълния обем на права по чл. 99, ал. 1 НПК 
статусът му се изравнява напълно с общия 
статус на защитника. Поемането на защита­
та от резервния защитник без съгласието на 
обвиняемия се реализира като възможност 
само в хипотезите на чл. 94, ал. 1, т. 1, 2, 3 и 
6 НПК, при които в интерес на правосъдието 
участието на защитник поначало е абсолютно 
задължително. В тези случаи несъгласието на 
обвиняемия да приеме правна помощ, както 
и отказът му от такава са без правно значе­
ние (чл. 94, ал. 1 във връзка с ал. 2 и чл. 96, 
ал. 1 НПК). При това участието на назначен 
защитник не изключва правото на обвиняемия 
да се защитава лично, а също и правото му да 
ползва услугите на избран и упълномощен от 
него друг защитник, стига да обезпечи явяване­
то му пред съответния орган на наказателното 
производство.
В рамките на стандартите, установени от 
КЗПЧОС, европейските държави, целейки 
предотвратяване на неоправданото забавяне на 
наказателното производство, използват различ­
ни способи за осигуряване на процесуалната 
дисциплина. Например в Германия и Франция, 
когато участието на защитник е задължително, 
неявяването на упълномощения от подсъди­
мия адвокат пред съда при всяко положение