Държавен вестник, бр. 26, 2017 г., стр. 4

СТР.  4	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  26
Прокурорът няма право да върне вещта 
на лицето, ако тя е предмет или средство за 
извършване на престъпление на територията 
на Република България, ако тя е „доказател-
ство или обект на обезпечителни мерки, ако 
връщането є може да затрудни наказателно 
производство, образувано в Република Бъл-
гария“ или ако притежаването є е забранено 
от българското законодателство.
Основната функция на прокурора в това 
производство се свежда до проверка на за-
конността на действията по изземването на 
вещта. След установяване на идентичността 
на исканата и предадената или иззета вещ, 
както и на спазването на процедурата по 
чл. 84, ал. 1 – 5 ЗМВР прокурорът със своя 
акт приключва фактическия състав на иззем-
ването. От този момент фактическата власт 
върху иззетата вещ окончателно преминава 
върху държавата за сроковете, предвидени 
в закона.
За разлика от Конституцията от 1971 г., 
която предвиждаше, че главният прокурор 
упражнява „надзор за точното и еднакво 
изпълнение на законите от министерствата 
и другите ведомства, местните държавни 
органи, стопанските и обществените орга-
низации, длъжностните лица и гражданите“, 
действащата Конституцията не урежда т.нар. 
„общ надзор за законност“. Прокуратурата 
не упражнява общ надзор, а следи за спаз-
ване на законността чрез функциите, които 
са є определени от Конституцията. Извън 
хипотезата на чл. 30, ал. 3 от Конституцията 
никакво установено със закон правомощие 
на прокуратурата няма да има конституци-
онно основание, ако не попада в обхвата на 
чл. 127 от Основния закон, дори обективно 
да е насочено към защита на законността. 
Конституционният съд вече е приел, че 
функциите на прокуратурата, посочени в 
чл. 127 от Конституцията, са уредени из-
черпателно. През 2005 г. съдът в тълкува-
телно решение е заключил, че „основната 
функция на прокуратурата се осъществява 
обаче не произволно, а в строго определе-
ни от конституционния законодател гра-
ници, очертани от него чрез способите, 
които са формулирани в разпоредбата на 
чл. 127, ал. 1 – 4 от Конституцията“. Съдът 
също така подчертава и че „учредителната 
власт, определяйки специфичната основна 
функция на прокуратурата, същевременно 
е ограничила способите, чрез които тя при 
изпълнението є реализира съответната част 
от правозащитната функция на държавата“ 
и стига до заключението, че „други способи 
са конституционно недопустими“ (Решение 
№ 8 от 2005 г. на КС). Тази позиция на съда 
беше потвърдена и в Решение № 2 от 2017 г., 
където също се подчертава, че „прокуратура-
та има специфични функции, изчерпателно 
изброени в чл. 127 от Конституцията“.
Същественият въпрос следователно е да се 
установи дали правомощието на прокурора 
по оспорените разпоредби на чл. 84 ЗМВР 
се вмества във функциите на прокуратурата 
по чл. 127 от Конституцията. Всъщност на 
практика този въпрос може да бъде редуци-
ран до това, дали функциите по чл. 127, т. 4 
и по т. 5 от Конституцията – да упражнява 
надзор при изпълнение на наказателните и 
други принудителни мерки и да предприема 
действия за отмяна на незаконосъобразни 
актове,  могат да се реализират чрез оспо-
реното правомощие на прокурора по чл. 84 
ЗМВР. 
Няма съмнение, че изземването на обя-
вените в ШИС или в информационните 
фондове на Интерпол вещи без съгласието 
на засегнатото лице по естеството си пред-
ставлява принудителна мярка. Конституци-
ята възлага на прокуратурата да упражнява 
надзор при изпълнение на наказателните и 
други принудителни мерки. 
Актът на прокурора по чл. 84, ал. 6 ЗМВР 
не е израз на негово надзорно правомощие 
по чл. 127, т. 4 от Конституцията. Всъщност 
прокурорът е участник в една администра-
тивна процедура, в която утвърждаването на 
протокола на полицейския орган завършва 
фактическия състав, пораждащ оконча-
телното правно действие на изземването. 
Прокурорът не упражнява надзор върху 
изпълнението на принудителната мярка, 
наложена от друг орган – на практика той 
участва в постановяването є. 
Доброволното предаване на вещи, обяве-
ни в ШИС или в информационните фондове 
на Интерпол, няма принудителен характер 
и не може да се определи като принуди-
телна мярка. Поради това правомощието 
на прокурора да утвърждава протокола за 
доброволното предаване по никакъв начин 
не представлява надзор за изпълнение на 
принудителна мярка. 
Казаното дотук позволява обобщение-
то, че оспорените разпоредби не могат да 
се впишат в хипотезата на чл. 127, т. 4 от 
Конституцията.
Предприемането на действие по отмяна 
на незаконосъобразни актове по чл. 127, т. 5 
от Конституцията по съществото си също 
е надзорно правомощие, ако се отнася до 
актове на органи извън съдебната власт. 
Прокурорът не отменя сам тези актове, а 
извършва действия, чрез които да осигури 
възможност за съдебен контрол върху тях. С 
това свое правомощие прокурорът пренася 
контролната дейност върху актовете на адми-