Държавен вестник, бр. 61, 2004 г., стр. 13

Б Р О Й  61
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  13
те съдилища на страните членки се спори. Раз-
поредбата на чл. 5, ал. 4 от Конституцията от-
режда място на международните договори, по-
високо от вътрешното законодателство, но не
и над Конституцията. Сложността на отгово-
ра на въпроса идва от неизяснената позиция
на Конституцията за Европа спрямо нацио-
налните конституции. Важността на въпроса
пък идва от факта, че ако на актовете на пър-
вичното общностно право следва да се отреди
ранг, различен от този, който имат другите
международни договори според чл. 5, ал. 4 от
Конституцията, изменението на разпоредба-
та следва да се извърши от ВНС.
Авторът на особеното мнение счита, че в това
решение питането по т. 1 относно актовете на
първичното право на ЕС следва да се отклони,
защото отговорът засяга тълкуване във връзка
с т. 4 на чл. 158 от Конституцията и излиза из-
вън предмета на делото.
2. За правото на чужди граждани да придо-
биват собственост върху земя у нас
Ако въпросите по т. 3, 5, 6, 7 и частично по
т. 1 и 4 от искането се свеждат до това—какво
ще стане, ако се създаде такава и такава разпо-
редба в Конституцията и има ли връзка измене-
нието с понятията за “форма на държавно уст-
ройство и форма на държавно управление”,
въпросът по т. 2 е в обратен смисъл—какво ще
стане, ако отпадне разпоредбата на чл. 22, ал. 1,
изр. 1 от Конституцията и това ще повлияе ли
на формата на държавно устройство и формата
на държавно управление.
Отпадането на конституционната забрана
чужденците и чуждите юридически лица да
могат да придобиват право на собственост вър-
ху земя в страната освен при наследяване по
закон, но със задължение за прехвърлянето
му, няма връзка с понятието за “форма на дър-
жавно устройство и форма на държавно уп-
равление” и всеки непредубеден юрист би от-
говорил така.
Развитите в мотивите съображения за отно-
шение на въпроса с териториалната цялост на
държавата далеч не намират конституционно-
правна опора; не са изобщо изложени в искане-
то на президента на републиката и дори не се
тиражират в общественото пространство.
Освен това за отпадането на тази забрана в
политическите среди и в обществото отдавна
има оформено съгласие; следователно липсата
на спор за разрешаване на представения като
проблем въпрос прави искането и на друго ос-
нование недопустимо.
3. За европейското гражданство
Въпросът за придобиването на европейско
гражданство не зависи от изменението на Кон-
ституцията, защото с акта на присъединяването
на Република България в ЕС всеки български
гражданин автоматично ще стане член на ЕС.
Въпросът за уреждане на европейското граж-
данство стои пред законодателя преди присъе-
диняването на България към ЕС най-малко
поради това, че първичното право на ЕС изис-
ква то да бъде уредено в националната правна
система. Как ще се регламентира правото на
всеки пребиваващ в страната гражданин на
държава членка да гласува за Европейския пар-
ламент, както и в избори за местно самоуправ-
ление, е въпрос от изключителната компетен-
тност на законодателя.
Европейското гражданство е елемент от
отношенията между гражданина на страната
членка и самия Съюз, поради което въпросът
по т. 3 от искането няма никаква връзка с из-
тълкуваното съдържание на чл. 158, т. 3 от Кон-
ституцията. Сам в решението си Конституци-
онният съд прави извод, че “уредбата на граж-
данството на ЕС не засяга съществуването,
организацията и структурирането на основни-
те, установени от Конституцията, държавни
органи”. Следователно няма място върху този
въпрос да се разсъждава в това решение и иска-
нето в тази част следва да бъде отклонено.
4. За представителните функции в някои от
органите на ЕС
Съотносимо към тълкуването на чл. 153 във
връзка с чл. 158, т. 3 от Конституцията се явява
питането (по т. 4)—по коя от двете процедури
да се приеме бъдеща конституционна разпоред-
ба, възлагаща на националните държавни орга-
ни представителни функции в органите на ЕС
само когато става дума за представителство
в Съвета на ЕС и в Европейския съвет.
Направеният в решението извод, че е доста-
тъчна процедурата на обикновено Народно
събрание се възприема от автора на станови-
щето относно тези две институции. Защото само
в Съвета на ЕС са представени правителствата
на държавите членки (различните министри в
различните формации на Съвета) и всеки пред-
ставител има пълномощията да обвързва пред-
ставляваната от него държава. Именно Съве-
тът е основният законотворчески орган (поня-
кога в сътрудничеството на Европейския пар-
ламент). Като се има предвид парламентарни-
ят контрол спрямо отделните министри, може
да се приеме, че върховенството на Народното
събрание и балансът между властите според
конституционната уредба на страната е запазе-
на. Включването на Европейския съвет, в кой-
то държавите членки са представени от своите
правителствени ръководители (според Консти-
туцията на Европа вече като орган на ЕС) към
този момент като форум на държавните и пра-
вителствените ръководители, увеличава предс-
тавителността на държавите.
Останалите изброени в решението инсти-
туции на ЕС нямат отношение по въпроса, за-
щото физическите лица, включени в състави-
те им, не действат от името на държавите член-
ки, а само в свое качество. Така например Ев-
ропейският парламент се състои от предста-
вители на народите в държавите членки, из-
бирани в преки избори (чл. 189 и чл. 190 от
Договора за ЕО), чиито членове не работят