Държавен вестник, бр. 4, 2020 г., стр. 54

СТР.  54	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  4
чл. 18, ал. 3 и чл. 23, ал. 1, приложение № 3 
към чл. 24, ал. 2 и чл. 26, ал. 3 от оспорената 
наредба. Съдът констатира, че не по всяка от 
горепосочените разпоредби жалбоподателят е 
изложил конкретни възражения и оплаквания, 
но отчита факта, че в жалбата и в писменото 
си становище от 28.12.2017 г. изрично е заявил, 
че обжалва процесната наредба в цялост, което 
обстоятелство налага съдът да се произнесе 
по допустимостта на оспорването на всички 
гореописани нормативни текстове, които след 
образуване на делото са отменени, изменени 
и допълнени. В горепосоченото становище 
е изразено твърдение, че обект на съдебен 
контрол следва да е цялата наредба във вида 
є към датата на приключване на устните със­
тезания. Съдът не споделя тази теза, защото 
предметът на настоящото съдебно производ­
ство е очертан от жалбата, която е предявена 
на 21.09.2016 г., и той включва само оспорената 
наредба в редакцията є, която е обнародвана в 
ДВ, бр. 60 от 2016 г. Последващата Наредба за 
изменение и допълнение на Наредба № 8121з-
776 от 29.07.2016 г. за реда за организацията и 
разпределянето на работното време, за него­
вото отчитане, за компенсирането на работата 
извън редовното работно време, режима на 
дежурство, времето за отдих и почивките на 
държавните служители в Министерството на 
вътрешните работи, която е обн., ДВ, бр. 99 от 
13.12.2016 г., е извън пределите на настоящия 
съдебен контрол, тъй като последната наред­
ба представлява самостоятелен подзаконов 
нормативен акт, който при надлежно обжал­
ване подлежи на отделен съдебен контрол. 
Следва да се има предвид обстоятелството, 
че против новата наредба не е предявена 
писмена жалба, съдържаща изискуемите в 
закона реквизити, поради което и оспорване 
срещу новата наредба не е оповестено по 
реда на чл. 188 във връзка с чл. 181, ал. 1 и 
2 АПК, от което следва, че тя не е предмет 
на съдебна проверка по настоящото дело. По 
отношение на отменения текст на § 1, т. 9 на 
допълнителните разпоредби от процесната 
наредба решаващият съдебен състав счита, че 
оспорването е недопустимо, защото вече не 
съставлява част от действащата нормативна 
уредба, тъй като е загубил правно действие. 
Същото се отнася и до описаните по-горе 
изменени и допълнени разпоредби, които са 
с ново съдържание и смисъл, поради което 
също вече не са приложимо право, като 
правните последици от изменените норми се 
приравняват към отменените, поради което 
те вече не са част от правния мир. С оглед 
на това съдът намира, че в хода на процеса 
за жалбоподателя е отпаднал правният му 
интерес да обжалва визираните отменени, 
изменени и допълнени нормативни тексто­
ве, доколкото съдът няма как да постанови 
диспозитив за отмяна на отменени и недей­
стващи нормативни текстове. В този смисъл 
е постоянната и непротиворечива съдебна 
практика по този въпрос, обективирана в оп­
ределения на петчленни състави на Върховния 
административен съд, постановени по адм.д. 
№ 7723/2014 г., адм.д. № 13706/2015 г., Решение 
по адм.д. № 4764/2018 г., с което е оставено 
в сила Решение по адм.д. № 11171/2013 г. и 
др., които следва да бъдат съобразени предвид 
спазването на принципа за предвидимост в ак­
товете, издавани по реда на АПК. Настоящият 
съдебен състав счита, че в случая няма осно­
вание за отклонение от визирания принцип 
и от установената съдебна практика, поради 
което преценява жалбата на оспорващото 
сдружение като процесуално недопустима 
в частта є относно отменените, изменени и 
допълнени текстове на чл. 8, чл. 14, ал. 2 и 
3, чл. 16, ал. 3, чл. 18, ал. 3, чл. 20а, чл. 21, 
ал. 2, чл. 23, ал. 2, чл. 24, ал. 2, чл. 25, ал. 1, 
чл. 26, ал. 2, чл. 32, ал. 2, чл. 33, ал. 1, § 1, т. 9 
от допълнителните разпоредби, § 3 от заклю­
чителните разпоредби, приложение № 1 към 
чл. 18, ал. 3 и чл. 23, ал. 1, приложение № 3 
към чл. 24, ал. 2 и чл. 26, ал. 3 от оспорената 
наредба. Това обстоятелство изисква оставяне 
без разглеждане жалбата в горепосочената 
част на основание чл. 159, т. 1 и 4 във връзка 
с чл. 196 АПК и прекратяване на съдебното 
производство в тази част.
По отношение на останалата част от про­
цесната наредба съдът счита, че жалбата е 
основателна по следните съображения: ос­
порената Наредба № 8121з-776 от 29.07.2016 г., 
в допустимата за оспорване част, е издадена 
от компетентния за това административен 
орган – министъра на вътрешните работи в 
кръга на предоставената му компетентност 
с чл. 187, ал. 9 от Закона за Министерството 
на вътрешните работи (ЗМВР), по силата на 
която норма редът за организацията и раз­
пределението на работното време, за неговото 
отчитане, за компенсирането на работата на 
държавните служители извън редовното ра­
ботно време, режимът на дежурство, времето 
за отдих и почивките на държавните служи­
тели се определят с наредба на министъра 
на вътрешните работи. В този смисъл е и 
разпоредбата на чл. 188, ал. 1 ЗМВР, която 
регламентира, че държавните служители в 
МВР са длъжни да бъдат на разположение 
за изпълнение на задълженията си, свърза­
ни със службата им в МВР, при условия и 
ред, определени в наредбата по чл. 187, ал. 9 
ЗМВР. В § 3 от заключителните разпоредби 
на процесната наредба изрично е посочено, 
че тя се издава на основание чл. 187, ал. 9 
във връзка с ал. 8, чл. 187а, ал. 4 и чл. 188, 
ал. 1 ЗМВР. Атакуваният нормативен акт е 
обективиран в писмена форма и е надлежно 
обнародван в „Държавен вестник“, брой 60 от 
2.08.2016 г. С оглед на това съдът намира, че 
обжалваната наредба е валиден подзаконов 
административен акт, при постановяването