Държавен вестник, бр. 101, 2024 г., стр. 2

СТР.  2	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  101
ОФИЦИАЛЕН РАЗДЕЛ
КОНСТИТУЦИОНЕН СЪД
ОПРЕДЕЛЕНИЕ № 13 
от 26 ноември 2024 г.
по конституционно дело № 27 от 2024 г.
Конституционният съд в състав: предсе­
дател: Павлина Панова, членове: Надежда 
Джелепова, Атанас Семов, Красимир Влахов, 
Янаки Стоилов, Соня Янкулова, Борислав 
Белазелков, Десислава Атанасова, Галина То­
нева, Сашо Пенов, Невин Фети, при участието 
на секретар-протоколиста Даниела Иванова 
разгледа в закрито заседание на 26.11.2024 г. 
конституционно дело № 27/2024 г., докладвано 
от съдия Борислав Белазелков. 
Производството е по чл. 149, ал. 1, т. 2 от 
Конституцията на Република България във 
фазата на произнасяне по допустимост на 
искането по реда на чл. 19, ал. 1 от Закона 
за Конституционен съд (ЗКС).
Делото е образувано на 10.07.2024 г. по ис­
кане на 16-и състав на Софийския градски съд 
за установяване на противоконституционност 
на чл. 272, ал. 1 от Наказателно-процесуалния 
кодекс в частта: „[...] и мястото [...], за него­
вата народност, гражданство, местоживеене, 
образование, семейно положение [...], както и 
дали е осъждан“ (обн., ДВ, бр. 86 от 2005 г.; 
посл. изм. и доп., бр. 39 от 2024 г.) (НПК).
В искането вносителят излага аргументи за 
противоречие на разпоредбата в оспорената 
част с чл. 32, ал. 1, изр. 1 и с чл. 31, ал. 4 от 
Конституцията. Той поддържа, че „с прилага­
нето на чл. 272, ал. 1 НПК, конкретно относно 
оспорените обстоятелства, конституционната 
защита на неприкосновеността на личния 
живот на подсъдимия е накърнена, доколкото 
той е принуден по публичен начин да разгласи 
тези интимни обстоятелства, намиращи се в 
основата на личния му живот“. Сезиращият 
съд счита, че „нарушаването на неприкосно­
веността на личния живот на подсъдимия, 
изразено в необходимостта той да отговори 
на запитването от председателя на състава 
за обстоятелствата по чл. 272, ал. 1 НПК, е 
оправдано само относно неоспорените части 
от разпоредбата (три имена, дата на раждане, 
единен граждански номер). Те са обективно 
необходими за установяване на самоличността 
на подсъдимия, което е императивно условие 
за законосъобразността на съдебното произ­
водство“. Вносителят намира тази намеса в 
личния живот на подсъдимия за „неоправдана, 
доколкото липсва необходимост от разгласява­
нето на тези обстоятелства от личния живот 
на подсъдимия. Изявлението на подсъдимия 
във връзка с оспорените обстоятелства по 
никакъв начин не допринася за реализиране 
на целта на процедурата по чл. 272, ал. 1 
НПК – установяване на самоличността на 
подсъдимия“.
Вносителят сочи, че оспорената разпоредба 
„попада директно“ в приложното поле на пра­
вото на Европейския съюз – и по-конкретно 
на Директива (ЕС) 2016/680 на Европейския 
парламент и на Съвета от 27 април 2016 г. 
относно защитата на физическите лица във 
връзка с обработването на лични данни от 
компетентните органи за целите на предотвра­
тяването, разследването, разкриването или 
наказателното преследване на престъпления 
или изпълнението на наказания и относно 
свободното движение на такива данни и за 
отмяна на Рамково решение 2008/977/ПВР 
на Съвета (OB, L 119, 4.05.2016 г.; директи­
вата), която „регулира именно обработката 
на лични данни на подсъдимия в рамките 
на наказателния процес, вкл. и в съдебното 
заседание“. Според вносителя на искането „са 
налице определени съмнения, че национална­
та разпоредба на чл. 272, ал. 1 НПК относно 
оспорените части в нея е в нарушение на 
принципите за обработка на лични данни 
по чл. 4 от директивата“, защото данните, 
събирани от подсъдимия, „не са подходящи, 
не са относими и надхвърлят необходимото за 
постигане на тази цел в нарушение на чл. 4, 
ал. 1, буква „в“ от директивата“. Според него 
„налице са и съмнения, че е нарушен също 
така и чл. 8, ал. 1 от директивата, който
изисква обработването на личните данни да 
е необходимо за изпълнението на поставена­
та задача“. Въпреки изразените „съмнения“ 
сезиращият съд „не се счита достатъчно ком­
петентен в областта на правото на Съюза, за 
да се ангажира с категорично становище в 
този смисъл“. Вносителят посочва, че „сро­
кът за имплементирането на тази директива 
е изтекъл (чл. 63 от нея), като националният 
законодател е пропуснал да промени съответно 
чл. 272, ал. 1 НПК, така че да отговаря на 
нея“. Той поддържа, че „нормите на директи­
вата не са пряко приложими. Те неизбежно 
изискват съответно имплементиране, докол­
кото никоя от тях не регулира въпроса за 
проверка на самоличността на подсъдимия“. 
Според вносителя в конкретния случай „не 
е възможно съответстващо (конформно) тъл­
куване“, защото то „би било тълкуване contra 
legem и поради това противоправно“. Той 
намира, че няма „основания за оставяне без 
приложение на оспорените обстоятелства от 
нормата на чл. 272, ал. 1 НПК“, „доколкото 
сезиращият съд храни определени съмнения 
относно коректността на преценката си, че 
тази норма противоречи на чл. 4, ал. 1, буква 
„в“ и чл. 8, ал. 1 от Директива 2016/680“. Вно­
сителят отбелязва, че „е налице необходимост