Държавен вестник, бр. 38, 2011 г., стр. 9

БРОЙ  38	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  9  
съдебен процес „при наличието на каквото 
и да е обвинение срещу него“ е уредено 
и в чл. 6, т. 1 КЗПЧОС, който съгласно 
чл. 5, ал. 4 от Основния закон съставлява 
част от вътрешното право и се прилага с 
предимство пред нормите на вътрешното 
законодателство, които им противоречат. 
Поради това Конвенцията следва да бъде 
прилагана директно от националните съ­
дии, без да бъде опосредена от намесата 
на Конституционния съд. Тълкуването на 
разпоредбите на Конституцията, свързани с 
основните права, трябва да бъде съобразено 
с нормите на КЗПЧОС.
Вносителят на искането се позовава при 
обосноваване на доводите си изцяло на чл. 2, 
т. 1 от Протокол № 7 към КЗПЧОС, съгласно 
който всяко лице, признато от съда за виновно 
в извършването на престъпление, има право 
да обжалва обявяването си за виновно или 
осъждането си пред висшестоящ съд. Цити­
раният протокол е подписан от Република 
България на 3 ноември 1993 г., ратифициран 
е със закон (ДВ, бр. 87 от 2000 г.), влязъл е 
в сила за Република България от 1 февруа­
ри 2001 г., но не е обнародван в „Държавен 
вестник“. Конституционният съд не може 
да изгради изводите си върху него, защото 
„международните договори, ратифицирани 
и влезли в сила за Република България, но 
необнародвани в „Държавен вестник“, не са 
част от вътрешното право на страната, освен 
ако са приети и ратифицирани преди сега 
действащата Конституция и по съществува­
щия при ратификацията им ред обнародване­
то им не е било задължително. Последните 
нямат предимство по смисъла на чл. 5, ал. 4 
от Конституцията пред нормите на вътреш­
ното законодателство. Такова предимство 
придобиват от момента на обнародването“ 
(вж. Решение № 7 от 1992 г. по к.д. № 6 от 
1992 г. на Конституционния съд).
В практиката си Европейският съд по 
правата на човека (ЕСПЧ) приема като 
алтернативни критерии за определяне кои 
нарушения представляват „престъпления“ по 
смисъла на Конвенцията класифицирането 
на нарушението съгласно националното 
право, характера на производството и ха­
рактера и степента на суровост на наказа­
нието (Решение от 21.12.2006 г. на ЕСПЧ по 
делото Борисова срещу България; Решение 
от 14.01.2010 г. на ЕСПЧ по делото Цонев 
срещу България).
Конституционният съд счита, че деянието 
дребно хулиганство по характера си е нару­
шение на обществения ред, поради което 
представлява „наказателно обвинение“ по 
смисъла на Конвенцията. Като такова то след­
ва да бъде класифицирано и поради тежестта 
и строгостта на предвиденото като основно 
наказание „задържане в поделенията на МВР“, 
което е равнозначно на наказанието „лиша­
ване от свобода“ (Решение от 23.04.2009 г. на 
ЕСПЧ по делото Камбуров срещу България; 
Решение от 1.10.2009 г. на ЕСПЧ по делото 
Станчев срещу България). Нарушението по 
чл. 1, ал. 2 УБДХ не може да се квалифицира 
като незначително или маловажно отново 
поради предвидената санкция „задържане в 
поделенията на МВР“ на нарушителя.
Ограничаването на правото на обжалва­
не на нарушителя пред по-горна инстанция 
на съдебен акт, който предвижда налагане 
на наказание „задържане в поделенията на 
МВР“, надхвърля необходимото за осъщест­
вяване на правосъдието, въпреки че актът е 
постановен в административно-наказателно 
производство. С въвеждане на забраната да 
се обжалва решението на районния съдия 
се нарушава правото на задържания на дву­
степенна юрисдикция, при това за наложено 
най-тежкото предвидено административно 
наказание или глоба от 100 до 500 лв. Съ­
ществуването на ускорени производства в 
областта на наказателното право само по 
себе си не противоречи на чл. 6 КЗПЧОС, но 
не бива принципите за бързина и стабилитет 
на съдебните решения да имат приоритет 
пред правото на защита на обвиняемия. 
От горното следва изводът, че чл. 7, изр. 1 
УБДХ засяга основното право на задържания 
на справедлив процес, поради което про­
тиворечи на чл. 31, ал. 4 от Конституцията 
и Конституционният съд следва да обяви 
неговата противоконституционност. 
По изложените съображения Конституци­
онният съд и на основание чл. 149, ал. 1, т. 2 
от Конституцията и чл. 22, ал. 1 от Закона 
за Конституционен съд
Р Е Ш И :
Обявява противоконституционността на 
чл. 7, изр. 1 от Указ № 904 от 28.12.1963 г. 
за борба с дребното хулиганство (обн., ДВ, 
бр. 102 от 1963 г.; посл. изм., бр. 27 от 2009 г.) 
в частта „не подлежи на обжалване и“.
Председател: Евгени Танчев
5658