Държавен вестник, бр. 1, 2014 г., стр. 31

БРОЙ  1	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  31  
но прекратяване на мандата – с решение на 
Народното събрание според чл. 72, ал. 2 от 
Конституцията. Обратно, при неизбираемостта 
и несъвместимостта, по които според същия 
текст се произнася Конституционният съд, 
материалноправното съдържание на тези по-
нятия са определени в чл. 65, ал. 1 и чл. 68, 
ал. 1 от Конституцията, без тези разпоредби 
да представляват самостоятелни основания 
за предсрочно прекратяване на мандата на 
народния представител.
В тази връзка е необходимо да се отбележи, 
че в мотивите към т. 1 от тълкувателното 
решение умишлено се спестява чл. 68, ал. 1 
от Конституцията, който дефинира несъвмес-
тимостта. Това е така, защото по логиката 
на посочването в него на чл. 65, ал. 1 като 
отделно основание извън чл. 72, ал. 1 от Кон-
ституцията би следвало да се третира като 
такова и чл. 68, ал. 1 от нея, а причината 
да не е обсъден текстът на чл. 68, ал. 1 от 
Конституцията трябва да се търси в казуса 
„Пеевски“ и неговото неудачно разрешаване 
от Конституционния съд с отхвърляне на ис-
кането за установяване на несъвместимост и 
предсрочно прекратяване на пълномощията 
на този народен представител. Аргументът, 
че понятието „несъвместимост“ е изяснено 
с Решение № 8 от 1993 г., поради което не 
следва да се коментира с настоящото тъл-
кувателно решение, е несъстоятелен не само 
защото според логиката на тълкуването чл. 68, 
ал. 1, подобно на чл. 65, ал. 1 представлява 
допълнително основание извън чл. 72, ал. 1 
от Конституцията, но и защото цитираното 
тълкувателно решение на Конституционния 
съд, което изяснява това понятие, не е съо-
бразено въпреки неговата задължителност при 
разрешаването на казуса „Пеевски“. С така 
предлаганото тълкуване на чл. 72 от Конститу-
цията се цели, от една страна, заобикаляне и 
туширане на щекотливия проблем, а от друга, 
пост фактум да се оправдае неубедителното 
като аргументация решение по този казус.
2. Второто питане има също така ясен и 
недвусмислен отговор, който не налага тълку-
ване на чл. 72 от Конституцията, а тъй като 
даденото такова създава неяснота и двусмис-
лие, подкрепя заетата позиция за липса на 
тълкувателен интерес. Предсрочното прекра-
тяване на правомощията на народен предста-
вител в случаите на чл. 72, ал. 1, т. 1 и 2 от 
Конституцията следва да стане с решение на 
Народното събрание като орган на народното 
представителство – в първия случай с акта да 
се приеме оставката на народния представи-
тел, а във втория, да се издаде такъв акт след 
съобразяване със задължителната сила на 
присъдата на наказателния съд – чл. 72, ал. 2 
от Конституцията. И в двата случая това се 
налага с оглед предсрочното прекратяване на 
правоотношението на политическо представи-
телство и с необходимостта парламентът да 
има състав от определен брой народни пред-
ставители, като на мястото на освободения 
народен представител встъпи следващият от 
изборната листа на политическата партия, 
от която той е бил избран. В тази част изло-
жената позиция не се различава от тази на 
тълкуването, което дава Конституционният 
съд в т. 2 от решението.
Двусмислен и неясен е отговорът в него 
за правомощието на Конституционния съд 
по чл. 72, ал. 2 във връзка с ал. 1, т. 3 от 
Конституцията. Така в диспозитива на реше-
нието се посочва, че при наличие на спор за 
предсрочно прекратяване на пълномощията 
на народния представител то трябва да стане с 
решение на Конституционния съд. В мотивите 
възникването на такъв спор се свързва с не-
избираемостта и несъвместимостта по чл. 72, 
ал. 1, т. 3 от Конституцията, която трябва да 
бъде констатирана от Конституционния съд, 
за да прекрати предсрочно пълномощията на 
народния представител. То се покрива с раз-
поредбата на чл. 72, ал. 2 от Конституцията 
и не се нуждае от тълкуване за изясняване 
на нейния смисъл. Даденото разрешение 
обаче е двусмислено, защото би могло да се 
разбира и прилага разширително, освен ако 
хипотезите на чл. 72, ал. 1 и 2 едновременно 
покриват и тази на ал. 3 от същия текст на 
Конституцията – например подаването на 
оставка от народния представител поради 
несъвместимост или осъждането му с при-
съда на наказателния съд, която обосновава 
настъпила последваща неизбираемост. Извън 
изрично посочената хипотеза на намеса на 
Конституционния съд по чл. 72, ал. 2 във 
връзка с ал. 1, т. 3 от Конституцията при 
други случаи на спорове, възникнали при 
предсрочно прекратяване правомощията на 
народния представител, които са от компе-
тентност на Народното събрание, евентуално 
би могло да бъде сезиран Конституционният 
съд за произнасяне по конституционосъобраз-
ността на подобно решение на Народното 
събрание, но вече при условията на чл. 149, 
ал. 1, т. 2, а не на чл. 72, ал. 2 от Конститу-
цията – например, ако в хипотезите на чл. 72, 
ал. 1, т. 1 и 2 от Конституцията то не приеме 
оставката или не се съобрази със задължи-
телната сила на присъдата на наказателния 
съд и не прекрати предсрочно пълномощията 
на народния представител. В тази хипотеза 
обаче, дори при уважаване на искането за 
противоконституционност на решението на 
Народното събрание това на Конституционния 
съд няма да има пряко правопрекратяващо 
действие по отношение на пълномощията на 
народния представител, тъй като не може да 
замести решението на Народното събрание, 
което единствено е компетентно да ги пре-
крати в случаите на чл. 71, ал. 1, т. 1 и 2 от 
Конституцията.