Държавен вестник, бр. 15, 2003 г., стр. 30

С Т Р .  30
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  15
(3) Когато загиналото лице не е работило
или получаваното от него основно месечно
възнаграждение за длъжност на постоянната
му месторабота е било по-ниско от основното
месечно възнаграждение за длъжност на “стар-
ши специалист” на кадрова военна служба в
служба “Сигурност—ВП и ВКР”, еднократна
помощ се изплаща в размер три основни месеч-
ни възнаграждения за длъжността “старши спе-
циалист” на кадрова военна служба в служба
“Сигурност—ВП и ВКР”.
Чл. 27. При командировка за изпълнение
на задачи на служба “Сигурност—ВП и ВКР”
на извънщатните служители се изплащат път-
ни, дневни и квартирни пари съгласно дейст-
ващите в Министерството на отбраната нор-
мативни актове.
Чл. 28. Изплащането на сумата по този раз-
дел се извършва в рамките на средствата по
бюджета на Служба “Сигурност—ВП и ВКР”.
Чл. 29. Върху сумите по този раздел се пра-
вят вноски за задължително обществено осигу-
ряване и за задължително здравно осигуряване
при условията и по реда на Кодекса за задължи-
телно обществено осигуряване и Закона за здрав-
ното осигуряване.
Предходни и заключителни разпоредби
§ 1. Наредбата се издава на основание чл. 40а,
ал. 2 от Закона за отбраната и въоръжените сили
на Република България.
§ 2. Изпълнението на наредбата се възлага
на директора на служба “Сигурност—ВП и ВКР”
Министър: Н. Свинаров
8757
ВЪРХОВЕН
АДМИНИСТРАТИВЕН СЪД
РЕШЕНИЕ № 953
от 4 февруари 2003 г.
по административно дело № 11252 от 2002 г.
Върховният административен съд в състав:
председател: Светла Петкова, и членове: Геор-
ги Александров, Ваня Пунева, Румяна Папазо-
ва, Таня Радкова, при участието на секретар-
протоколиста Нина Спасова разгледа админис-
тративно дело № 11252 по описа на Върховния
административен съд—петчленен състав, за
2002 г., докладвано от съдията Ваня Пунева.
Производството по делото е по реда на чл. 5,
ал. 1 във връзка с чл. 23 от Закона за Върховния
административен съд (ЗВАС).
Образувано е по жалба, подадена от Геника
Атанасова Михайлова, срещу разпоредбата на
чл. 1, ал. 2 от Наредба № 3 от 9.III.1999 г. за при-
емане на деца и ученици в Националния учебен
комплекс по култура (НУКК) с Лицей за изуча-
ване на италиански език и култура с участието
на Република Италия. В жалбата се поддържат
отменителни основания по чл. 12, т. 4 ЗВАС с
искане за отмяна на посочения нормативен акт
в обжалваната му част. Обосновават се противо-
речия на обжалваната разпоредба с материал-
ните норми на чл.18, ал. 1 от Закона за народна-
та просвета (ЗНП) поради въвеждане на по-ви-
сока граница на необходимата възраст за пос-
тъпване на децата в детската градина към НУКК.
Жалбоподателката поддържа жалбата. В
представената писмена защита се застъпва ста-
новище, че е налице противоречие между На-
редба № 3 от 1999 г., издадена от министъра на
културата, която предвижда, че за първа група
в държавната детска градина към НУКК могат
да кандидатстват деца, които навършват чети-
ри години в годината на кандидатстването и
чл. 18, ал. 1 ЗНП, съгласно който държавните
детски градини са за деца от 3-годишна възраст
до постъпването им в първи клас.
Ответникът—Министерството на културата,
чрез процесуалния си представител, поддържа
становище за недопустимост на жалбата поради
липсата на правен интерес от обжалването. Под-
държа се становище за липсата на противоречие
между наредбата и чл. 18, ал. 1 ЗНП. Твърди се,
че в чл. 1, ал. 2 от наредбата изразът “навършва
четири години” е използван за яснота, за да се
подчертае, че става въпрос за деца навършили
тригодишна възраст, и в тази връзка не е налице
противоречие с разпоредбата на чл. 18, ал. 1 ЗНП.
Върховният административен съд—петчленен
състав, прецени предпоставките за подсъдност,
допустимост и основателност на подадената жалба
и за да се произнесе, съобрази следното:
По допустимостта на жалбата
Обжалвана е разпоредба, съдържаща се в
подзаконов нормативен акт—Наредба № 3 от
9.III.1999 г. за приемане на деца и ученици в
Националния учебен комплекс по култура с
Лицей за изучаване на италиански език и култу-
ра с участието на Република Италия, поради
което наличието на пряк и непосредствен инте-
рес за жалбоподателя не е изискуема предпос-
тавка за допустимост на жалбата. С чл. 120, ал. 2
Конституцията на Република България въз-
приема принципа на общата клауза за обжалва-
не на всички административни актове—граж-
даните и юридическите лица могат да обжал-
ват всички административни актове, които ги
засягат, освен изрично посочените със закон.
Нормативните административни актове са вид
административни актове, с които се създават
общи правила за поведение, следователно под-
лежат на обжалване пред съд по силата на кон-
ституционната разпоредба, когато това не е
изрично изключено. Подзаконовите норматив-
ни актове са с неограничен кръг адресати и в
интерес на обществото е всеки правен субект да
може да ги атакува относно тяхната незаконо-
съобразност.
В конкретния случай Наредба № 3/1999 г. е
издадена от орган на централната изпълнител-
на власт—министъра на културата, на основа-