Държавен вестник, бр. 42, 2020 г., стр. 20

СТР.  20	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  42
дател, отчитайки многообразието и богатото 
проявление на правото, е предоставил на 
преценката на Конституционния съд сам да 
определя, според характера и вида на ос­
порвания в конституционното производство 
правен акт, какво правно действие да придаде 
на своето решение, с което установява про­
тивоконституционността му, в случаите по 
чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията.
Към момента на приемане на Конститу­
цията от 1991 г. правната наука чрез сво­
ите представители във Великото народно 
събрание и комисиите е боравила с такива 
понятия, като – правни актове, юридически 
актове, нормативни и ненормативни актове, 
закони в материален и формален смисъл, 
актове на Народното събрание и пр., и ако е 
съществувало разбиране за поставянето им 
в различни класификации и режими, вкл. и 
относно правните последици при установена­
та им противоконституционност, е следвало 
да има конкретна уредба за всеки подвид 
или изрично е следвало да се предостави на 
Конституционния съд с оглед гарантирането 
върховенството на Конституцията, самостоя­
телна преценка и обосноваване за всеки един 
случай на правния ефект от неговото реше­
ние, включително и посредством критерия 
нормативен/ненормативен акт на съответния 
държавен орган, което обаче не е направено.
Съгласно чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конститу­
цията Конституционният съд се произнася 
по спорове за съответствие на законите и 
другите актове на НС, както и указите на 
президента в рамките на т. нар. абстрактен 
нормен контрол. 
Норменият контрол може да бъде упраж­
няван както върху целия закон, така и върху 
отделни текстове, изрично ограничение в пред­
мета на законите няма, а според променената 
от 1996 г. практика на КС (к. д. № 31/1995 г., к. 
д. № 28/1996 г., к. д. № 13/1998 г.) норменият 
контрол започна да се упражнява и върху заваре­
ните от Конституцията закони. Във визираната 
по-горе конституционна разпоредба е очертан и 
друг възможен предмет на абстрактен нормен 
контрол освен законите – и другите актове 
на НС, и актовете на президента. Конститу­
ционният съд до настоящия момент в своята 
практика (к. д. № 17/1991 г., к. д. № 22/1992 г. 
и др.) е приел буквалното съдържание на 
разпоредбата, включвайки и ненормативните 
правни актове (решения) на НС. 
В международен аспект не съществува 
унифицирана система относно видовете кон­
трол за конституционност. Българският модел 
следва европейската система за концентриран 
контрол, прилагана в Испания, Франция, 
Италия, Германия. Според правния ефект на 
решенията нашата Конституция е възприела 
присъщото на концентрирания контрол дейст­
вие на решенията на КС – спрямо всички (erga 
omnes), и действие на решението по време (ex 
nunc) – спиране прилагането на противоконсти­
туционния закон занапред, с ефект, подобен на 
унищожаемост, т. е. възникналите до влизането 
в сила на решението последици се запазват. 
До настоящия момент тези изходни пози­
ции се съдържат неизменно в практиката на 
Конституционния съд и не са били поставяни 
под съмнение от правната доктрина, вкл. и в 
най-новото издание на „Конституционно пра­
во“, пето допълнено и преработено издание, 
София, „Сиела“, 2018 г., с автор проф. Е. Дру­
мева, конституционен съдия с изтекъл мандат. 
Конституцията в чл. 151, ал. 2, изр. трето 
установява общо правило за действието на 
решенията на КС във времето при установена 
неконституционност, и то е за в бъдеще, т. е. 
„занапред“, и не допуска друго разрешение. 
Тя не прави разлика, както беше подчертано, 
в темпоралното действие на решенията на 
КС, с оглед вида на подлежащия на контрол 
акт – нормативен или индивидуален (ненор­
мативни решения на НС, укази на президента, 
закони във формален смисъл). Конституцията 
в чл. 151, ал. 2 не прави и разграничение 
между закони с многократно, срочно или 
еднократно действие, формални закони, нито 
използва други критерии за определяне ви­
довете закони, когато постановява, че ако са 
обявени за противоконституционни, те не се 
прилагат занапред. 
Това се отнася и за начина, по който се 
уреждат последиците от обявения противо­
конституционен акт, поради което нито чрез 
тълкуване, нито чрез прилагане в производ­
ството пред КС е допустимо да се прокарва 
подобна разлика, каквато самата Конституция 
не прави. В този смисъл е и практиката на 
КС до настоящия момент по редица консти­
туционни дела. Например в Решение № 14 от 
2013 г. по к. д. № 17/2013 г. е прието: 
„При наличието на ясния текст (подчер­
таното е от нас) на чл. 151, ал. 2 от Консти­
туцията трудно може да се обоснове обратно 
действие на решението на Конституционния 
съд с аргумента, че то се налага предвид спе­
цификата на правния спор. Да се поддържа 
обратно действие е юридически неприемливо, 
без да има изричен текст в Конституцията…“.
Съществуването на диаметрално проти­
воположни „люшкания“ в конституционната 
практика – от „ясен“ текст на чл. 151, ал. 2 от 
Конституцията (цитираното к. д. № 17/2013 г. 
по-горе) до нуждаещ се от конкретизиране 
и доразвитие текст – отново чл. 151, ал. 2, 
изр. трето (както е в определението по до­
пускане на искането), при времева разлика 
по-малко от 7 години между двете различни 
разбирания – незначителен от историческа 
гледна точка период, но което е по-съществе­
ното – без изключително подробна аргумен­
тация за мотивите, налагащи възприемане