Държавен вестник, бр. 80, 2009 г., стр. 22

СТР.  22	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  80
за придобиване на вещни права, използван в 
законодателствата на всички развити правови 
държави. Законодателят може да ограничи 
приложното поле на придобивната давност 
по отношение на изрично определени в закон 
видове вещи и имоти.
Развитието на правната уредба на кул-
турното наследство и на възможността да се 
придобиват по давност движими културни 
ценности се отличава с непоследователност и 
нестабилност. През 1996 г. в Закона за собстве-
ността (обн., Изв., бр. 92 от 1951 г.; последно 
изменение, ДВ, бр. 6 от 23 януари 2009 г.) се 
предвижда възможност вещи, които са частна 
държавна и частна общинска собственост, да 
бъдат придобивани по давност с изключение 
на държавни и общински имоти, за които 
давността спира да тече до 31.12.2007 г., като 
този срок понастоящем е продължен до края 
на 2011 г. През 1998 г. са приети изменения в 
Закона за държавната собственост (обн., ДВ, 
бр. 44 от 21 май 1996 г.; последно изменение, 
ДВ, бр. 41 от 2009 г.), по силата на които се 
променя правният статус на паметниците 
на културата от национално и световно зна-
чение – от публична държавна собственост 
те бяха трансформирани в частна държавна 
собственост. С цитираните промени отпада 
нормативната забрана да бъдат придобивани по 
давност движими археологически паметници 
на културата. От друга страна, Конституцията 
на Република България не поставя движи-
мите археологически паметници на култу-
рата в списъка на изключителната държавна 
собственост, съдържащ се в чл. 18, ал. 1 от 
Основния закон. При това съдържанието на 
понятието „археологически резерват“, използ-
вано в посочения конституционен текст, се 
определя със закон и движимите археологи-
чески паметници на културата не могат да се 
смятат за елемент от него по силата на самия 
конституционен текст. Следователно всеки от 
притежателите на движими археологически 
културни ценности на законово основание 
може да се счита за техен собственик по 
давност, защото ги е придобил с непрекъс-
нато владение в продължение на пет години, 
както постановява чл. 80, ал. 1 от Закона за 
собствеността. Единствено, ако владението 
върху съответната движима вещ е придобито 
чрез престъпление, не може да се прилага 
институтът на придобивната давност – чл. 80, 
ал. 2 от Закона за собствеността.
Конституционно недопустимо е от пози-
циите на принципа на правовата държава 
законодателят впоследствие да налага небла-
гоприятни последици за правните субекти, 
които са действали точно в съответствие със 
съществуващата нормативна уредба. Когато 
със закон е предоставена възможност на граж-
даните да придобият по давност определена 
категория вещи – движими археологически 
културни ценности, не може с последващ 
закон да се прогласи неприложимост на тази 
давност при установяването на правото на 
собственост върху тях. Подобен законодате-
лен подход накърнява правната сигурност 
и предвидимостта на нормативната уредба 
като основни характеристики на правовата 
държава.
Правните субекти трябва да имат дове-
рие в установения със законите правов ред 
и да съобразяват поведението си с устано-
вените в закона правила. Нормата на § 5, 
ал. 2 ПЗРЗКН противоречи на чл. 4, ал. 1 
и на чл. 17, ал. 1 и 3 от Конституцията, 
тъй като засяга вече придобити по силата 
на действащото законодателство права – в 
случая правото на собственост, основаващо 
се на изтекла придобивна давност. Подобно 
законодателно решение, което не зачита 
предходна и действаща законно установена 
нормативна уредба, накърнява драстично 
неприкосновеността на частната собственост. 
Предвидените в оспорваната разпоредба на 
ЗКН правни последици имат характера на 
одържавяване на частна собственост извън 
хипотезата на отчуждаването, уредена в 
чл. 17, ал. 5 от Основния закон.
По силата на § 5, ал. 3 ПЗРЗКН лицата, 
които са поискали идентификация и регис-
трация, но не са установили правото си на 
собственост върху движими археологически 
културни ценности – национално богатство, се 
считат за техни държатели, като министърът 
на културата удостоверява това им качество, 
като издава съответно удостоверение. Така 
тази оспорвана разпоредба на ЗКН въвежда 
фикцията, че неустановилият правата си по 
реда на предходната алинея на § 5 ПЗРЗКН 
се счита за държател на движимите архео-
логически културни ценности – национално 
богатство. 
Законът в тази си част не отчита обстоятел-
ството, че разграничителен критерий между 
владелеца и държателя е намерението, с което 
се държи вещта – владелецът я държи лично 
или чрез другиго като своя, а държателят я 
държи лично, но за другиго. Необосновано 
законодателят приема, че щом собствеността 
не е установена, държането е непременно за 
държавата, поради което и въвежда ред за 
издаване на удостоверения от министъра на 
културата. В същото време едно физическо 
лице може да упражнява държане и за друго 
физическо или юридическо лице. Въведената 
презумция, че винаги се държи за държавата 
при неустановена собственост по § 5 ПЗРЗКН, 
противоречи на нормата на чл. 17, ал. 1 и 3 
от Конституцията.
От друга страна, държателят има признати 
от закона права и вземания към лицето, за 
което държи. Законодателят не е предвидил 
ред за възмездяване на държателя за напра-
вените от него разноски относно културните