Държавен вестник, бр. 81, 2010 г., стр. 6

СТР.  6	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  81
мет на вътрешни правилници, законодателят 
абдикира от задължението да уреди основни 
обществени отношения със закон и поставя 
под съмнение собственото си предназначение 
и функция в рамките на нормативното ре­
гулиране. На практика Народното събрание 
отказва да законодателства, дезинтересира се 
от основни и важни обществени отношения и 
прехвърля първичното правно регулиране към 
висшите училища и научните организации.
От друга страна, недопустимо е да се об­
вързва предоставянето на уредбата относно 
условията за придобиване на права, особено 
тези, които трябва да имат стабилна уредба 
и действие на цялата територия на държава­
та, на правилниците на висшите училища, 
с правото на академична автономия, което 
чл. 53, ал. 4 от Конституцията им предоставя. 
Доколкото става дума за правни последици, 
които важат за всички висши училища и 
научни организации, очевидно е, че вътреш­
ните правилници не могат да създават такава 
правна уредба. В тази връзка заслужава да 
се отбележи, че твърде неясно и объркващо 
е съдържанието на чл. 1, ал. 2, т. 1 ЗРАСРБ, 
който обаче не е предмет на искането на 
народните представители. 
Член 4, ал. 3 ЗРАСРБ предвижда услови­
ята и редът за провеждане на заседанията 
на научните журита, които се създават със 
закона, да бъдат уредени в правилниците на 
висшите училища и научните организации. 
При положение, че със своите решения науч­
ните журита установяват права, е необходимо 
да съществуват единни изисквания относно 
реда за тяхната дейност. Още повече, че тази 
дейност е предмет на контрол, при който пре­
ценката, дали фактическото съответства на 
нормативно предписаното, трябва да бъде една 
и съща за еднаквите хипотези, а не да бъде 
различна в зависимост от това, какви правила 
съдържа съответният вътрешен правилник. 
От изложеното следва, че конституционният 
принцип на правовата държава не допуска 
уредбата на материя, която трябва да се създаде 
със закон, да се възлага за регулиране чрез 
вътрешни правилници. Ето защо Конститу­
ционният съд приема, че чл. 1, ал. 3 и чл. 4, 
ал. 3 ЗРАСРБ са противоконституционни. 
Съдът констатира, че Законът за развитието 
на академичния състав в Република България 
използва твърде непоследователно понятието 
„условия и ред“ и не влага в него определено 
единно съдържание, поради което ще се ус­
ложни тълкуването на неговите разпоредби, 
съдържащи това понятие.
Конституционно нетърпимо е Народното 
събрание да прехвърля отговорността за раз­
витието на академичния състав в Република 
България върху висшите училища и научните 
организации едновременно демонстрирайки 
неразбиране за съдържанието и изискванията 
на принципа на академичната автономия и 
скривайки се зад него, като се отказва от 
упражняване на основната си конституционна 
функция – законодателната.
Народните представители искат да се обяви 
за противоконституционен и § 2 ЗРАСРБ. Той 
допуска в правилниците на висшите училища 
и научните организации да се предвиди по-
голям нечетен брой на членовете на научното 
жури при запазване на законоустановените 
съотношения. Според закона това важи в 
еднаква степен както за научно жури, което 
се произнася във връзка със заемането на 
академична длъжност, така и за научно жури, 
пред което се защитава дисертационен труд, 
макар че правното им положение не е еднакво 
в двата случая. Смисълът на § 2 ЗРАСРБ се 
свежда до допускането на изключение от пра­
вилото. Така, след като Законът за развитието 
на академичния състав в Република България 
определя условията за придобиване на научно-
образователната степен „доктор“, вкл. броя 
на членовете на научното жури, той допуска 
висшите училища и научните организации да 
обвържат възникването на идентични права 
с по-тежки условия. Защото според законо­
дателя кандидатът ще придобие едни и същи 
права, доколкото по терминологията на чл. 5, 
ал. 2 ЗРАСРБ научните степени „важат на 
територията на цялата страна“, стига съставът 
на научното жури, което взема решение, да 
е над фиксираните изисквания. Очевидно в 
случая регламентацията е от такъв характер, 
че броят на членовете на органа, който прави 
волеизявление, е без значение в юридически 
план. По този начин отпада и въпросът, 
дали определянето на броя на членовете на 
колективен орган, който е овластен от закона 
да създава права, е проблем единствено на 
законодателна уредба.
Искането има за предмет и установяването 
на противоконституционността на чл. 24, ал. 3 
и чл. 29, ал. 1, изр. 2 ЗРАСРБ. Двата текста 
изглеждат еднотипни, но всъщност са доста 
различни с оглед своя предмет. Според първия 
текст в правилника на висшите училища и на 
научните организации се предвиждат правила 
относно преподавателската и изследователска­
та натовареност на академичния състав и по 
такъв начин въвежда условия за откриване 
на конкурс. Според втория в правилника на 
висшите училища и на научните организации 
могат да се предвидят свои собствени задъл­
жителни условия за заемане на академичната 
длъжност „професор“, т. е. условия за заемане 
на длъжност. Според Конституционния съд и 
двата случая засягат вътрешноорганизацион­
ни въпроси на висшите училища и научните 
организации. Решението, което възприема 
атакуваният закон, е в духа на академичната 
автономия и следователно съобразено с чл. 53, 
ал. 4 от Конституцията. Необходимо е обаче 
да се отбележи, че академичната автономия 
не може да бъде основание за освобождаване 
от конституционни принципи и норми. Допъл­