Държавен вестник, бр. 20, 2012 г., стр. 23

БРОЙ  20	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  23  
от 1999 г.; Решение № 4 от 2001 г. по к.д. № 15 
от 2000 г.; Решение № 3 от 2002 г. по к.д. № 11 
от 2002 г.), защитата на обществения интерес 
(Решение № 11 от 2003 г. по к.д. № 9 от 2003 г.) 
или особено важни интереси на гражданите 
и обществото, без да се накърняват основни 
права на гражданите (Решение № 5 от 2006 г. 
по к.д. № 1 от 2006 г.). При това Конституци­
онният съд си запазва правото при сезирането 
му да преценява във всеки конкретен случай 
доколко законодателната целесъобразност в 
тази насока се упражнява в конституционно 
установените граници.
Както искането, така и становищата по 
делото търсят аргументи в тази практика на 
Конституционния съд по чл. 120, ал. 2 in fine 
от Конституцията, за да обосноват тезите си 
относно противоконституционността на чл. 189, 
ал. 13 ЗДвП. Според Конституционния съд обаче 
от тази конституционна разпоредба не могат 
да се черпят аргументи по настоящото дело. 
Текстът, както той изрично посочва, се отнася 
до административните актове. Наказателните 
постановления по чл. 189, ал. 13 ЗДвП не са 
административни актове, а предвид естеството 
си представляват правораздавателни актове, 
макар че се издават от административен орган и 
в тях се определят административни наказания. 
Административното наказване има за предмет 
налагане на административно наказание, както 
и на съпровождащи го други вторични санкции 
във връзка с разрешаване на правен спор при 
следване на определено състезателно произ­
водство. Самото наказателно постановление, 
което се издава от административно-наказващия 
орган, предвид естеството и реквизитите си има 
характер на правораздавателен акт. Обратно, 
предмет на чл. 120, ал. 2 от Конституцията са 
всички административни актове – индивидуал­
ни, общи и нормативни. Няма как текстът да 
се тълкува разширително, още повече с оглед 
изключението от общото правило. Ето защо 
и чл. 120, ал. 2 от Конституцията не може да 
бъде конституционна опора за въвеждане на 
изключение от общата клауза за съдебен контрол 
специално върху наказателните постановления, 
с които се налагат административни наказания, 
както се твърди в някои от становищата. То обаче 
може да обхваща принудителните администра­
тивни мерки, които се налагат с индивидуален 
административен акт, доколкото по този начин 
се защитават висши конституционни ценности, 
като например националната сигурност.
Напротив, в правовата държава, когато става 
въпрос за правораздавателна дейност, достъпът 
до съд трябва да бъде винаги открит (Решение 
№ 6 от 2008 г. по к.д. № 5 от 2008 г.). Право­
раздаването е дейност, която Конституцията 
предоставя на съдилищата (чл. 119 от Консти­
туцията) и не може тя да бъде осъществявана 
без участието на съд. Ограничението да се 
обжалват наказателни постановления и така да 
се допусне осъществяване на правораздаване, 
без да е гарантирана възможност за достъп до 
съд, противоречи на чл. 119 от Конституцията. 
Същото би следвало да важи и за електронните 
фишове, доколкото те се приравняват от зако­
на към наказателните постановления (чл. 189, 
ал. 11 ЗДвП). Въобще санкционирането с 
наказателни постановления и издаваните въз 
основа на тях актове по чл. 189, ал. 13 ЗДвП 
е правораздаване и елиминирането на достъпа 
до съд, който окончателно да се произнесе 
по него, влиза в противоречие с принципа на 
правовата държава. Той е предизвикателство 
и срещу разделението на властите, доколкото 
освобождава от съдебен контрол изпълнителна­
та власт по въпроси, които засягат правата на 
гражданите. В тази връзка специално трябва да 
се наблегне, че правораздаването е свързано с 
възможност за съдебно обжалване. Щом дадена 
дейност притежава белезите на правораздаване, 
то защитата, която законът е длъжен да пре­
достави на гражданите, не е достатъчно да се 
ограничи до обжалване пред административен 
орган, с административна защита. Подобна 
възможност може да се свързва единствено по 
отношение на административните актове, и то 
по изключение.
Другият текст, който се обсъжда в искането 
и в становищата по делото като основание за 
обявяване на чл. 189, ал. 13 ЗДвП за противо­
конституционен, е чл. 56 от Конституцията. Той 
разпорежда, че всеки гражданин има право на 
защита, когато са нарушени или застрашени 
негови права или законни интереси. Конститу­
ционният съд неколкократно се е произнасял, 
че то е основно право, което е универсално 
(Решение № 15 от 1993 г. по к.д. № 17 от 1993 г.; 
Решение № 1 от 2008 г. по к.д. № 10 от 2007 г.; 
Решение № 6 от 2010 г. по к.д. № 16 от 2009 г.). 
Правото на защита с оглед съдържанието си има 
различни аспекти, но най-вече то е право на 
активно поведение на всеки гражданин, чиито 
права са нарушени или пък са засегнати негови 
законни интереси. Тълкуван стриктно, текстът 
показва, че правото на защита не е ограничено 
само до съдебната защита. Ако защитата бъде 
постигната по административен ред и буквата, 
и духът на разпоредбата ще бъдат спазени (арг. 
от чл. 56, изр. второ от Конституцията). Според 
Конституционния съд чл. 56 от Конституцията 
допуска правото на защита да се развие под 
една или друга форма и сам по себе си той не 
взема отношение по въпроса, дали и кога някоя 
от тях би могла да бъде изключена за сметка 
на друга или пък, че прилагането на една от 
възможните форми на защита е достатъчно, за 
да го удовлетвори. Отговори на тези въпроси 
може да даде единствено съпоставянето му с 
други текстове на Конституцията. Съвместното 
тълкуване на разпоредбата на чл. 56 от Консти­
туцията във връзка с чл. 117 и чл. 119 от Кон­
ституцията води до заключението, че съдебната