Държавен вестник, бр. 20, 2012 г., стр. 21

БРОЙ  20	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  21  
министъра на транспорта, информационните 
технологии и съобщенията, Върховния каса­
ционен съд, Върховния административен съд, 
Висшия адвокатски съвет, Съюза на българ­
ските автомобилисти и Българската браншова 
асоциация „Пътна безопасност“.
Становища по делото са представили На­
родното събрание (изготвено от Комисията по 
транспорт, информационни технологии и съоб­
щения), Министерският съвет, министърът на 
вътрешните работи, министърът на транспорта, 
информационните технологии и съобщенията, 
Върховният касационен съд, Висшият адво­
катски съвет, Съюзът на българските автомо­
билисти и Българската браншова асоциация 
„Пътна безопасност“.
Народното събрание счита, че искането 
е неоснователно. Според него възможността 
да се изключи съдебното обжалване на нака­
зателни постановления е установена отдавна 
със Закона за административните нарушения 
и наказания (ЗАНН) и има своето основание 
в него. Член 189, ал. 13 ЗДвП се оправдава с 
маловажността на нарушението, безспорния 
начин на установяване на нарушението и нис­
кия размер на необжалваемите глоби, като 
в резултат осигурява по-голяма бързина на 
процеса, улеснява се събираемостта и ефек­
тивността на наказанието се повишава. То 
посочва също така, че самото ограничение е в 
защита на конституционно прогласена ценност 
за опазване здравето, сигурността и имущество­
то на гражданите. Министерският съвет също 
счита, че искането е неоснователно. Той се 
позовава на практиката на Конституционния 
съд по чл. 120 от Конституцията и подчертава, 
че ограничението по чл. 189, ал. 13 ЗДвП не 
нарушава правото на защита на гражданите, 
тъй като тя се развива в рамките на законо­
установено административно производство. 
Колкото до позоваването на чл. 6, § 1 КЗПЧОС, 
според Министерския съвет определящо за 
приложението му са характерът и размерът 
на наказанието и тъй като не става дума за 
престъпление, а глобите имат нисък размер 
за извършено административно нарушение, 
той не би следвало да намери приложение. В 
становището се посочва също така, че необ­
жалваемостта на наказателни постановления, с 
които се налагат глоби до 50 лв., има дисципли­
ниращ ефект върху участниците в движението, 
а животът и здравето им са основни права на 
гражданите. Министърът на вътрешните рабо­
ти също счита, че искането е неоснователно. 
Той вижда основание за съществуването на 
чл. 189, ал. 13 ЗДвП в разпоредбата на чл. 120, 
ал. 2 от Конституцията, както и чл. 59 ЗАНН. 
Министърът на вътрешните работи, като се 
позовава на приетата от Народното събрание 
през 2011 г. Стратегия за национална сигурност 
на Република България, счита, че пътнотранс­
портните произшествия и последиците от тях са 
риск и заплаха за националната сигурност. По 
негово мнение с чл. 189, ал. 13 ЗДвП е спазен 
принципът за пропорционалност – направена е 
преценка, дали мярката ще постигне пряко и 
ще гарантира защитата на обществения интерес 
и е съпоставена предвидената ценност, в чиято 
защита е приета ограничителната мярка, със 
степента на значимост на правото, което се 
ограничава. Според министъра на транспорта, 
информационните технологии и съобщенията 
искането е неоснователно. Изключението от 
принципа за обжалваемост той обосновава с 
необходимостта за осигуряване на пътна без­
опасност чрез строги и ефективни мерки за 
участниците в движението по пътищата, с което 
се защитава общественият интерес, доколкото 
нарушението по Закона за движението по пъти­
щата би могло да засегне правата и свободите 
на други лица. Въведеното с чл. 189, ал. 13 
ЗДвП ограничение е в съответствие с целта 
на административните наказания, а именно 
да се предупреди и превъзпита нарушителят 
към спазване на установения правов ред и да 
се въздейства възпитателно и предупредително 
върху останалите участници в движението, да 
се повиши ефективността на санкцията, което 
да доведе до намаляването и предотвратяването 
на нарушенията. Атакуваният текст не проти­
воречи на чл. 56 от Конституцията, тъй като 
правото на защита може да бъде осигурено и 
по административен ред. Според него по този 
начин не се нарушава и чл. 6, § 1 КЗПЧОС. 
Върховният касационен съд подкрепя искане­
то на омбудсмана и неговите доводи, но счита, 
че основателността му не е безусловна. Изло­
жените в искането аргументи не са достатъчни 
за установяване противоконституционността на 
чл. 189, ал. 13 ЗДвП, когато се засяга основно­
то право на гражданите на защита, след като 
става въпрос за защита на един сам по себе си 
незначителен интерес. Съюзът на българските 
автомобилисти и българската браншова асоци­
ация „Пътна безопасност“ подкрепят изцяло 
доводите на омбудсмана. На същото становище 
е и Висшият адвокатски съвет. Той представя 
и някои допълнителни аргументи. Принципът 
на върховенството на закона и правото на 
защита не могат да бъдат изключвани общо 
по отношение на малозначителните случаи и 
невисоки по размер санкции, защото това би 
означавало евентуалните нарушения от страна 
на административните органи при прилагането 
им да се приемат като правило за търпими. 
Освен това липсата на съдебен контрол не сти­
мулира административно-наказващите органи 
да спазват и ефективно да прилагат съществу­
ващите гаранции за защита по чл. 189, ал. 13 
ЗДвП. Обръща се внимание, че е възможно 
на основание атакуваната разпоредба да се 
налагат неограничен брой глоби до 50 лв., но 
общият им размер да възлезе на значителна 
сума. Висшият адвокатски съвет настоява, че