Държавен вестник, бр. 13, 2005 г., стр. 9

Б Р О Й  13
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  9
левантност по конкретния конституционен спор,
ще бъде обхваната от разглеждането  и решава-
нето му по същество.
29. Съдът е на мнение, че преди да отговори
на искането, следва да проучи волята и целта на
законодателя. Всъщност § 90 има своето осно-
вание в неотдавнашната история на продължа-
ваното престъпление: в периода 1997 до 2002 г.
то бе премахнато като позитивноправно уреден
институт. По отношение на престъпленията,
преставляващи опасен рецидив, действащият
тогава чл. 26 НК забраняваше правилата на
съвкупността да бъдат прилагани при опреде-
ляне на наказанията. Като резултат—в посоче-
ния период са постановявани присъди, далеч
надхвърлящи законоопределените  максимал-
ни размери на наказанията.
С възстановяването на института на про-
дължаваното престъпление са възстановени за-
коноустановените граници между видовете на
множеството престъпления, от една страна, и
усложнената престъпна дейност, от друга. В
правоприлагането обаче са възникнали проб-
леми досежно постановени през посочения пе-
риод присъди, чието изтърпяване продължава
и сега. Както е видно от мотивите към зако-
нопроекта, уредбата на § 90 представлява опит
за решаване на възникналия конфликт между
възстановената приложимост на правилата на
съвкупност спрямо опасния рецидив, от една
страна, и постановените при старата уредба,
но изпълнявани при изменения закон присъ-
ди, от друга страна. Законодателят явно е имал
предвид правилото в съвременната наказател-
ноправна доктрина и практика да се взима
предвид новата обществена оценка на деяния-
та, ако има такава и е изразена в новия закон,
и да се отговори на свързаните с нея изисква-
ния съответно и към деянията, по които вече
има присъди, постановени в заличените прав-
ни условия. В доктрината правилото е извест-
но като “забрана за прекомерност”, а също така
и като “повеля за съразмерност”. Забраната за
прекомерност е утвърден компонент на право-
вата държава, имащ конкретизацията в Конс-
титуцията (ал. 3 и 4 на чл. 31). В този смисъл
уредбата на § 90 допринася за осъществяване-
то на действени компоненти на  правовата
държава, вкл. изискването за справедливост,
откъдето законодателят е следвал потребност-
та изтърпяването на въпросните присъди да
бъде приведено в синхрон с новата правна дей-
ствителност.
30. Съдът счита, че с уредбата на § 90 зако-
нодателят не нарушава разделението на влас-
тите, не изземва функции на съда, защото сама-
та преходна разпоредба не определя колко на-
казание/я ще изтърпява осъденият; определящ
е  установеният максимален размер за най-теж-
кото от престъпленията, обхванати от присъда-
та, който размер служи за предел в новата прав-
на среда, прилаган от съда съгласно добавено-
то изречение второ в § 90.
Оспорената разпоредба не влиза в конфликт
с правната сила на приключилите присъди,
както се твърди в искането. По въпроса за влез-
лите в сила присъди и правомощията на зако-
нодателния орган да пререшава споровете Кон-
ституционният съд има ясно произнасяне: ако е
налице чистата хипотеза със закон да се отме-
нят присъди, постановени от редовен съд, това
ще е противоконституционно (Решeние № 4 от
1998 г. по к.д. № 16 от 1997 г.). В случая обаче с
атакуваната законова разпоредба не се накър-
нява стабилността на изпълняваните присъди,
а размерът на наказанията, наложени преди из-
менението на чл. 26 НК през 2002 г. се привеж-
да в съответствие с наказанията след това из-
менение. Предвижда се те да се изтърпят поот-
делно и в размер, както е постановено в присъ-
дите, като неизтърпяване на пълния размер на
наложените наказания може да има само кога-
то се надвишава предвиденият в закона (чл. 39
НК) максимален размер за най-тежкото прес-
тъпление по присъдата. Това осъразмеряване е
в хармония с общия принцип в наказателното
право, че ако до влизането в сила на присъдата
последват различни закони, се прилага най-
благоприятният за дееца. При § 90 правните
последици не влошават положението на осъде-
ните, напротив—предназначени са да възста-
новят справедливост, което е в съответствие и
с абз. 2 от преамбюла на Конституцията за вяр-
ност към общочовешките ценности хуманизъм,
равенство и справедливост. Така че при § 90
няма пререшаване на приключили със сила на
пресъдено нещо спорове, а има преуреждане на
обществени отношения, покрити с правна уред-
ба, последващо отменена.
31. Конституционният съд не споделя дово-
дите, че в случая Народното събрание е следва-
ло да предприеме амнистия, а не да обезсилва,
според искането, влезли в сила присъди. На-
родното събрание е имало своите основания да
избере въпросното законодателно решение, а
не амнистия. Не е в правомощията на Консти-
туционния съд да дава указания на законода-
телната власт как да регулира конкретните
обществени отношения.
Заслужава отбелязване обаче, че когато
Народното събрание дава амнистия, т.е. упраж-
нява своето изключително правомощие, въз-
ложено му изрично от Конституцията (чл. 84,
т. 13), то го прави със закон. При това положе-
ние, след като самата Конституция му възлага
да заличава престъпния характер на опреде-
лен вид извършени деяния със закон, Народ-
ното събрание може със закон да преурежда
заварени обществени отношения за постигане
на справедливост в променена правна среда,
като всички тези действия се разполагат в рам-
ките на неговите конституционни правомощия
и не влизат в противоречие с конституционни
принципи.
32. Относно упрека за неточност в термини-
те “най-тежко престъпление” и “рецидивист”
съдът счита, че изискването за определеност,