Държавен вестник, бр. 36, 2019 г., стр. 18

СТР.  18	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  36
редуцират достъпа на който и да е субект до 
съд по такъв начин или в такава степен, че 
да се накърнява самото естество на правото. 
Нормите, касаещи формалните стъпки за 
подаване на жалба, имат за цел да осигурят 
доброто правораздаване. Те обаче, както и 
тяхното прилагане, не трябва да пречат на 
легитимираните от закона лица да се ползват 
от разполагаемото средство за защита не само 
на теория, но и на практика.
Административното правораздаване е 
функция на държавната власт, която съгласно 
чл. 119, ал. 1 и 2 от Конституцията се осъ-
ществява от Върховния административен съд 
и административните съдилища. Неговото 
конституционно предназначение е да защитава 
гражданите и юридическите лица от всяко не-
законно нарушаване или застрашаване на пра-
ва и законни интереси от административните 
органи и техните длъжностни лица. Предмет на 
административния процес са административни 
правоотношения, на едната страна на които 
винаги стои орган, носител на държавна власт, 
и поради това има надмощно, властническо 
положение спрямо другата страна. Тази раз-
лика обуславя и засиленото служебно начало 
в административното правораздаване. По този 
свой белег то се родее в по-голяма степен с 
наказателното правораздаване, отколкото с 
гражданското и търговското, в които прав-
ният спор се развива между равнопоставени 
субекти. Системата на административните 
съдилища в страната е гарант, че държавната 
власт ще бъде реализирана законосъобразно, 
а правата на гражданите и организациите ще 
бъдат защитени при всяко тяхно твърдение 
за неправомерно упражняване на държавни 
властнически правомощия. За тази цел пътят 
към административните съдилища трябва 
да бъде отворен, а достъпът до тях – гаран-
тиран (Решение № 6 от 2008 г. по к. д. № 5 
от 2008 г.). Когато самата държава поставя 
сериозни бариери от финансов характер по 
този път, се поставя под сериозно съмнение, 
дали достъпът до съд (чл. 117, ал. 1 от Кон-
ституцията) и правото на защита (чл. 56 от 
Конституцията) са охранени. 
Когато публичната власт ограничава ле-
гитимните права и интереси на гражданите, 
принципът на пропорционалността изисква 
съблюдаване на баланса между публичния 
интерес и интереса на гражданина. За да се 
прецени дали мерките, избрани от законода-
теля, са пропорционални за постигането на 
легитимна цел, следва да се даде отговор дали 
преследваната цел е легитимна, дали избра-
ното средство от законодателя за постигането 
є е допустимо като такова от Конституцията, 
дали то е необходимо и щадящо за субектите, 
чиито права ограничава, и дали няма други, 
по-меки средства за постигане на тази цел 
(Решение № 5 от 2005 г. по к. д. № 10/2004 г., 
Решение № 14 от 2014 г по к. д. № 12/2014 г., 
Решение № 7 от 2016 г. по к. д. № 8/2015 г.). 
Ако след преценката на правната норма се 
констатира, че тя не е съобразена с който и 
да е от посочените критерии, то следва да се 
приеме, че тя не е в съответствие с принципа 
на пропорционалност и следователно би била 
противоконституционна. 
Целите, с които законодателят е обосно-
вал в мотивите към ЗИДАПК предприетото 
увеличение на държавните такси за сезиране 
на ВАС, въвеждането на несъществуващи до 
този момент прости такси за производства 
по частни жалби и по отмяна на влезли в 
сила решения, както и уреждането за първи 
път в АПК на пропорционални такси са: 1. 
„да предотвратят злоупотреба с правото на 
жалба и многократното сезиране на каса-
ционната инстанция с един и същ разрешен 
със сила на присъдено нещо въпрос“, както и 
„страните да се въздържат от подаването на 
касационни жалби в случаите, в които ясно 
разбират, че нямат основателни аргументи“, 
и 2. „увеличаване на приходите в бюджета на 
съдебната власт с цел да покрият разходите 
на съда“. Поначало тези цели са легитимни, 
тъй като са в публичен интерес, а средството 
за тяхното постигане – въвеждане на такси, е 
допустимо, както от Конституцията (чл. 60, 
ал. 1), така и от чл. 1 на ЗДТ, който предвиж-
да, че органите на съдебната власт събират 
държавни такси.
Намираме, че макар и средството за по-
стигане на целите на законодателя да е до-
пустимо, то не е било необходимо, тъй като 
далеч надхвърля нужното, като по този начин 
съществено накърнява основни конституци-
онни права (Решение № 5 от 2018 г. по к. д. 
№ 11/2017 г.). Така поставени, целите изискват 
априори жалбоподателите да извършат пре-
ценка на основателността на своята жалба, 
което не е в компетентността на търсещия 
правосъдие, а на съда, който следва да въз-
даде правосъдие по всяка редовно подадена 
жалба. Ако нейната нередовност се дължи на 
невнасяне на държавна такса (чл. 213б във 
връзка чл. 213, т. 3 АПК), производството 
пред касационната инстанция се прекратява. 
С това достъпът до касационна инстанция се 
прегражда, законността на първоинстанци-
онния съдебен акт няма да бъде проверена и 
той ще влезе в сила. Целите на законодателя 
съгласно мотивите ще бъдат постигнати, но 
това ще стане по един непропорционален на-
чин, тъй като средството за тяхното постигане 
противоречи на принципите на правовата 
държава. В такава държава не е допустимо 
достъпът до върховната съдебна инстанция да 
е опосреден от сериозна финансова бариера 
особено когато става въпрос за администра-
тивни производства, на едната страна на 
които винаги стои облечен в държавна власт