Държавен вестник, бр. 57, 2024 г., стр. 12

СТР.  12	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  57
делба попада в категорията дела, за които 
съдебната медиация е задължителна (чл. 140а, 
ал. 1, т. 3 ГПК). Такъв критерий не е и пред­
полагаемата по-ниска степен на сложност на 
правния спор, доколкото в обхвата на ал. 2 
попадат например споровете за „съществуване, 
прекратяване, унищожаване или разваляне 
на договор или на едностранна сделка или 
за сключване на окончателен договор с цена 
на иска до 25 000 лв.“ (т. 8), всички спорове 
за собственост и други вещни права или за 
нарушено владение (т. 9), защита на членствени 
права в търговско дружество или за отмяна 
на решение на общо събрание на търговско 
дружество (т. 11), защита на права на инте­
лектуална собственост (т. 12). Следва да се 
обърне внимание, че в мотивите на проекта на 
ЗИД на ЗМ не се съдържат никакви съобра­
жения по този въпрос, а такива са изложени 
единствено в приетата от Съдийската колегия 
на Висшия съдебен съвет концепция, чиито 
положения всъщност са възпроизведени в 
законопроекта. В нея поначало е съобразено, 
че „от обхвата на задължителната съдебна 
медиация принципно следва да се изключат 
тези дела, по които, с оглед на естеството 
им или на утвърдената практика към насто­
ящия момент, не се очаква да се постигне 
споразумение“, с оглед на което подборът на 
делата „трябва да бъде извършен чрез два 
способа – законодателна преценка на делата 
по определен кръг спорове, които принципно 
са подходящи за медиация, както и преценка 
на всяко конкретно дело според конкретните 
особености на спора и страните“. На тази база 
включените в обхвата на чл. 140а, ал. 1 ГПК 
дела са определени като „подходящи“, а за 
тези по ал. 2 е посочено, че „също е удачно да 
се използва задължителна съдебна медиация, 
но с оглед на различните проблеми при тях 
трябва да се направи предварителна преценка 
за това дали конкретният спор е подходящ за 
препращане към медиация“. Липсват обаче 
каквито и да било конкретни съображения, 
свързани със спецификите на тези дела от 
гледна точка на възможността за доброволно 
уреждане на отношенията, както и статистика 
за проведени по тях процедури за доброволна 
медиация, за да се обоснове изводът, че са 
„подходящи“.
Също така не почива на никаква разумна 
аргументация изключването от обхвата на 
задължителната съдебна медиация на делата, 
по които страна е държавата или държавно 
учреждение (чл. 140а, ал. 4, т. 4 ГПК), както и 
на тези, по които страна е потребител, с изклю­
чение на исковете за вземания, произтичащи 
от договор за банков кредит или свързани с 
него правоотношения, както и от договор за 
имуществено застраховане (чл. 140а, ал. 4, т. 5 
ГПК). По отношение на държавата и държав­
ните учреждения законодателят е възприел 
изложените в Концепцията съображения, 
според които „към момента не е удачно да се 
предвижда задължителна съдебна медиация 
при спорове, по които страна е държавата 
или държавни учреждения, тъй като липсва 
утвърдена традиция в доброволното разре­
шаване на гражданскоправни спорове между 
граждани и юридически лица от една страна 
и държавата и държавни учреждения от дру­
га“. Аналогични съображения са поставени 
в основата на предложението за изключване 
на потребителските спорове, като е изложе­
но, че „практиката в България към момента 
показва, че по тези спорове рядко се провеж­
дат успешни процедури по медиация – често 
поради затруднения от страна на търговците 
да участват в процедурата и често поради 
нежелание от страна на потребителите да се 
споразумеят с търговеца“.
Посочените аргументи обаче не обясняват 
защо тъкмо по отношение на тези категории 
правни субекти законодателят се е въздър­
жал да въведе медиация по висящи съдебни 
дела, след като поначало изложените специ­
ално за тях съображения имат универсално 
значение – доколкото в мотивите на законо­
проекта е отчетена „липсата на желание и 
доверие на страните“ като основна пречка 
за провеждането на процедури по медиация 
изобщо, а формулираните очаквани резултати 
от приемането на закона (утвърждаване на 
културата на споразумението като начин на 
решаване на спорове, гарантиране на правата 
и интересите на страните, повишаване дове­
рието в съдебната система и подобряване на 
бизнес средата) са относими в еднаква степен 
към всички участници в гражданския и тър­
говския оборот. Конкретно по отношение на 
държавата и държавните учреждения съдът 
намира за необходимо да отбележи, че е не­
съвместимо с принципа на правовата държава 
(чл. 4, ал. 1 от Конституцията) държавата в 
лицето на законодателната власт да установява 
по отношение на останалите правни субекти 
задължения и санкции, от които освобождава 
самата себе си като равнопоставена страна в 
съдебните производства, и по този начин се 
поставя в привилегировано положение спрямо 
останалите страни по частноправни спорове. 
Във връзка с това Конституционният съд няма 
основание да се отклони от утвърденото в 
практиката му разбиране, че принципът на 
правовата държава „освен всичко друго оз­
начава и това, че основите на правовия ред, 
заложени в Конституцията, важат в еднаква 
степен и за органите на законодателната, 
изпълнителната и съдебната власт, както и 
за всички правни субекти“ (Решение № 22 от 
1996 г. по к.д. № 24/1996 г., Решение № 17 от 
1999 г. по к.д. № 14/1999 г.).