Държавен вестник, бр. 30, 2012 г., стр. 6

СТР.  6	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  30
със закон на инвестициите и стопанската 
дейност. По въпроса за еднаквите правни 
условия – чл. 19, ал. 2 КРБ, би могло да се 
говори за противоконституционност, ако в 
отделните режими на данъчното третиране 
на правните субекти съществуват привилегии. 
Такива по отношение на минималния размер 
на данъка от 30 % не се установяват. Развитите 
съображения за съобразяване на облагането 
с условията, при които се извършва туристи­
ческата дейност предвид местоположението 
на средството за подслон или мястото за 
настаняване, възможността за използването 
им през цялата година или само през един 
или няколко сезона и редица други фактори, 
имат значение в светлината на чл. 60, ал. 2 
КРБ. Доколкото след настоящото решение с 
туристически данък ще се облагат само дейст­
вително осъществените нощувки, изложените 
условия стават елемент от крайния резултат 
на дейността, но поначало те се отчитат при 
определяне на данък сгради.
С оглед на горното атакуваният чл. 61с, 
ал. 4 и свързаната ал. 5 ЗМДТ противоречат 
на чл. 60, ал. 1 от Конституцията.
2. По чл. 20 и чл. 21, ал. 1, 2 и 3 ЗМДТ в част­
та „данъчната оценка съгласно приложение № 2“
С изменението на посочените разпоредби с 
§ 5 и § 6, т. 1 (без ал. 3 на чл. 21) ЗМДТ (ДВ, 
бр. 109 от 2001 г.) думите „приложение № 1“ 
се заменят с „приложение № 2“. Алинея 3 
получава нова редакция също с препращане 
към приложение № 2, но в отменения текст на 
алинеята не фигурират думите „приложение 
№ 1“. Със същата законодателна промяна с 
§ 55 ЗИДЗМДТ се отменя приложение № 1, а с 
т. 1 и 2 на § 56 се правят промени в приложе­
ние № 2. С тези два параграфа 55 и 56 Съдът 
не е сезиран. Извън посочените изменения 
са атакуваните разпоредби от приложение 
№ 2 и те ще бъдат обсъдени по-долу в т. 3 на 
настоящото решение.
Предметните по делото чл. 20 и чл. 21 
препращат към приложение на закона, съ­
гласно което се определя данъчната оценка 
на недвижими имоти. В тези разпоредби от 
закона няма съдържание, което пряко и непо­
средствено да определя размера на облагаемата 
данъчна оценка. С искането на депутатите се 
атакуват думите „данъчната оценка съгласно 
приложение № 2“, която засяга жилищни 
имоти на граждани и на предприятия. За 
прецизност следва да се отбележи, че в чл. 20 
ЗМДТ посочените думи фигурират в текста, но 
не последователно изредени, а като две групи 
от думи (две отделни части), разположени в 
началото и в средата на разпоредбата. В чл. 21, 
ал. 1 и 2 думите „данъчната оценка“ се сре­
щат два пъти, като при втората им употреба 
съвпадат с думите, употребени в искането 
с добавката „им“ в ал. 2. За ал. 3 на чл. 21 
важи казаното по-горе за чл. 20 ЗМДТ, но 
приложното поле на разпоредбата е само за 
имоти по чл. 11, ал. 2 ЗМДТ (държавни или 
общински парцели или дворни места), обекти, 
различни от предметните по чл. 21, ал. 1 и 2 
жилищни имоти на предприятия.
По отношение атакуваните текстове на 
чл. 20 и 21 ЗМДТ на първо място следва да 
внесем яснота, че с аргументи за неколко­
кратно увеличение на данъка се атакуват 
за противоконституционност правни норми 
единадесет години след влизането им в сила. 
Вярно е, че Конституцията не предвижда срок 
за предявяване на искане за обявяване проти­
воконституционност на закон, но в конкрет­
ния случай става въпрос за продължителен 
период от време, през който има непрекъснат 
инфлационен процес, а съответно и промяна 
на значението на развитите икономически 
аргументи, важащи към 2001 г. Съществено 
е да отбележим, че решенията на Консти­
туционния съд влизат в сила три дни след 
обнародването им и имат действие (ex nunc) 
занапред (чл. 151, ал. 2 КРБ).
Развитите от депутатите съображения за 
противоконституционност на чл. 20 и чл. 21, 
ал. 1, 2 и 3 ЗМДТ, както бе посочено по-горе 
в решението, са на база неколкратно увели­
чаване на данъка, респ. на данъчната оцен­
ка. И двете разпоредби не съдържат норми, 
правила, коефициенти и др., които пряко да 
определят данъчната оценка. Същите имат 
характер на препращащи правни норми към 
други разпоредби, в които се съдържат тези 
правила, тоест в атакуваните чл. 20 и чл. 21, 
ал. 1, 2 и 3 ЗМДТ не е налице съдържание, 
кореспондиращо с твърдяното противоречие с 
Основния закон, за да може да бъде предмет 
на обсъждане.
В мотивите на искането са развити до­
пълнителни съображения, засягащи чл. 21, 
ал. 1 ЗМДТ (доп., ДВ, бр. 95 от 2009 г.) в сила 
от 1.01.2011 г. Редакцията на текста с изме­
нението става следната: „Данъчната оценка 
на недвижимите имоти на предприятията е 
по-високата между отчетната им стойност 
и данъчната оценка съгласно приложение № 2, а 
за жилищните имоти – данъчната им оценка 
съгласно приложение № 2.“ Промяната зася­
га допълнените думи, отразени с наклонен 
шрифт. Предмет на делото, както бе посочено 
и по-горе, са подчертаните думи от редак­
ция в ДВ, бр. 109 от 2001 г. И тук, както и 
в предходния абзац на решението развитите 
в мотивите на искането съображения за 
противоконституционност на разпоредбата 
на основата на съотношения между данъчна 
оценка и отчетна стойност са извън предмета 
на конституционното дело.