Държавен вестник, бр. 80, 2010 г., стр. 22

СТР.  22	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  80
1б. За изискванията на Конституцията и 
международните договори, по които България 
е страна, относно обезпечаване на правото на 
обвиняемия да ползва защитник.
Оспорването на института „резервен защит­
ник“ по съществото си се основава на тезата за 
накърняване на правото на защита на лицето, 
срещу което е повдигнато обвинение за извърше­
но престъпление. Обвиняемият (подсъдимият), 
макар и субект на основните конституционни 
права, поради целите и съдържанието на на­
казателната репресия е принуден да търпи 
някои ограничения. Съгласно чл. 31, ал. 4 от 
Конституцията тези ограничения не могат да 
надхвърлят необходимото за осъществяване на 
правосъдието.
Поставен в особена ситуация, обвиняемият 
несъмнено се нуждае от помощта на квалифици­
ран правен съветник, който по време на цялото 
производство да го информира за последствията 
от процесуалното му поведение, да спомага за 
установяване на всички обстоятелства, които 
са в негов интерес, както и за постигане на 
възможно най-благоприятно прилагане на за­
кона от решаващия орган. Затова неслучайно 
правото на адвокатска защита от момента на 
задържането или привличането като обвиня­
ем до приключване на делото е признато за 
основно право на гражданите от чл. 30, ал. 4 
от Конституцията. На конституционно ниво са 
уредени и контактите между защитавания и 
защитника, включително тяхната поверителност 
и неприкосновеност (чл. 30, ал. 5).
Универсалната гаранция за ефективното 
упражняване на основните конституционни 
права е правото на защита по чл. 56 от Кон­
ституцията. Правата и законните интереси на 
обвиненото в престъпление лице се обезпечават 
и чрез система от конституционни принципи 
и правила, които гарантират справедлив нака­
зателен процес, например: самостоятелността 
и независимостта на съдебната власт, подчи­
неността є само на закона, публичността на 
съдебния процес и т.н. Релевантни към пред­
мета на това конституционно производство 
са и разпоредбите на чл. 121, ал. 2 и чл. 122, 
ал. 1 от Конституцията. От първата следва, 
че производството по делата трябва така да е 
организирано, че да осигурява установяване­
то на истината, а от втората – че правото на 
защита на гражданите и юридическите лица е 
валидно за всички стадии на процеса. Въпреки 
че се отнася само за втората фаза на наказа­
телното производство, от значение е и нормата 
на чл. 121, ал. 1 от Конституцията, съгласно 
която съдилищата осигуряват равенство и усло­
вия за състезателност на страните в съдебния 
процес. Посочената разпоредба е конкретно 
проявление на принципа на равенството на 
гражданите пред закона по смисъла на чл. 6, 
ал. 2 от Конституцията. 
Решаването на конституционния спор трябва 
да отчита и позволените рамки, в които следва 
да се осъществяват основните права на гражда­
ните. Съгласно чл. 57, ал. 2 от Конституцията 
„не се допуска злоупотребата с права, както и 
тяхното упражняване, ако то накърнява права 
или законни интереси на други“. В тази връзка 
следва да се прилага методът на балансиране 
на правата, трайно залегнал в досегашната 
практика на Конституционния съд. Междуна­
родните договори (чл. 17 КЗПЧОС и чл. 5, 
т. 1 МПГПП) също не допускат злоупотребата 
с правото на защита и неговото упражняване, 
когато непропорционално се накърняват правата 
и законните интереси на други лица.
По силата на чл. 5, ал. 4 от Конституцията 
разпоредбите на чл. 6, т. 3, буква „с“ КЗПЧОС 
и чл. 14, т. 3, буква „d“ МПГПП съставляват 
част от вътрешното право и са приложими с 
предимство пред нормите на вътрешното за­
конодателство, които им противоречат. Между 
тях и съответните конституционни разпоредби 
няма същностно противоречие. Напротив, 
двете категории норми се намират в синхрон, 
взаимно се обогатяват и образуват общ инстру­
ментариум за защита на граждански права. С 
горепосочените две разпоредби на междуна­
родни договори се установяват стандартите за 
организиране на правната помощ на лицата, 
обвинени в извършване на престъпление. На 
тях трябва да се предостави възможността да 
изразят решението си по въпроса дали ще се 
защитават сами, или ще ползват адвокат по 
свой избор, като съчетанието между личната 
и адвокатската защита не е изключено. 
Когато обвиняемият желае да се ползва 
от съветите на защитник, но не разполага 
със средства за заплащане на адвокат, а учас­
тието на такъв се изисква от интересите на 
правосъдието, държавата е длъжна да осигури 
безплатна служебна защита. В този случай 
възможностите на обвиняемия да избере за­
щитник са ограничени, но това ограничение 
се балансира от задължението на съответните 
органи на наказателния процес да се ангажират 
в много по-голяма степен с контрола върху 
качеството на предоставяната правна помощ. 
Дори когато обвиняемият изрази нежелание 
да ползва защитник, международният стандарт 
допуска въвеждането на задължително участие 
на служебен адвокат, ако това е в интерес на 
правосъдието.
Справедливият процес изисква защитникът 
ефективно да съдейства за реализацията на 
законните права и интереси на обвинения в 
престъпление. Това съдействие включва съгла­
суване на линията на защитата, активен принос 
за събиране на необходимите доказателства, 
както и за техния анализ, използване на правни 
знания и натрупан практически опит.
1в. За съответствието на оспорените про­
мени със стандартите, установени от Консти­
туцията и международните договори.