Държавен вестник, бр. 26, 2005 г., стр. 55

Б Р О Й  26
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  55
ВЪРХОВЕН
АДМИНИСТРАТИВЕН СЪД
РЕШЕНИЕ № 2368
от 16 март 2005 г.
по административно дело № 9167 от 2004 г.
Върховният административен съд в състав:
председател: Венета Марковска, и членове:
Ангел Калинов, Мина Атанасова, Здравка Шу-
менска, Галина Карагьозова, при участието на
секретар-протоколиста Григоринка Любенова
разгледа административно дело № 9167 по опи-
са на Върховния административен съд—пет-
членен състав, за 2004 г., докладвано от предсе-
дателя Венета Марковска.
Производството е по реда на чл. 125, ал. 2 от
Конституцията на Република България и чл. 5,
ал. 1, т. 1 ЗВАС. Образувано е по жалба на Ва-
лери Венков Върбанов от София с доводи за
незаконосъобразност на разпоредби от Правил-
ника за прилагане на Закона за насърчаване на
заетостта, приет с ПМС № 131 от 19.VI.2003 г. В
жалбата се излагат основания за незаконосъоб-
разност на следните текстове от ППЗНЗ:
т. 1 от жалбата: разпоредбите на чл. 16,
ал. 3, т. 1 и 2 ППЗНЗ противоречат на чл. 20,
ал. 6 ЗНЗ във връзка с чл. 7, ал. 1 и чл. 12 ЗНА,
тъй като в чл. 20, ал. 6 ЗНЗ изчерпателно са
изброени случаите, в които регистрацията на
безработните лица се възстановява. С атаку-
ваните разпоредби в противоречие с чл. 12 ЗНА
се предвиждат още две основания за възстано-
вяване на регистрацията на определен кръг без-
работни лица;
т. 2 от жалбата: разпоредбата на чл. 24,
ал. 4, изр. 2 ППЗНЗ е в противоречие с чл. 31,
ал. 4 ЗНЗ. По силата на чл. 31, ал. 4 ЗНЗ в ППЗНЗ
би следвало да се уредят условия и ред, в съот-
ветствие с които министърът на труда и соци-
алната политика да утвърди програмите, визи-
рани в чл. 31, ал. 1 ЗНЗ. Съгласно оспорената
разпоредба критериите за класиране на пред-
ставените регионални програми се утвържда-
ват от министъра на труда и социалната поли-
тика след съгласуване с Националния съвет за
насърчаване на заетостта. С разпоредбата на
чл. 24, ал. 4, изр. 2 ППЗНЗ незаконосъобразно
е делегирано правомощие на министъра на тру-
да и социалната политика да създаде критерии,
съгласно които визираната в първото изрече-
ние комисия да оцени и класира представените
регионални програми;
т. 3, 4, 5 и 6 от жалбата: разпоредбите на
чл. 24, ал. 5 ППЗНЗ; чл. 50, ал. 3, т. 4 ППЗНЗ
в частта му “ ... и по критерии, утвърдени от
министъра на труда и социалната политика”;
чл. 58, ал. 2 ППЗНЗ в частта му “ ... както и по
реда на съответната програма” и чл. 60 ППЗНЗ
в частта му “ ... и по методика, утвърдена от
министъра на труда и социалната политика”,
противоречат съответно на чл. 31, ал. 4 ЗНЗ;
чл. 17, ал. 3 във връзка с чл. 17, ал. 1, т. 6 и
чл. 17, ал. 2, т. 4 ЗНЗ; чл. 17, ал. 3 във връзка
с чл. 17, ал. 1, т. 5, чл. 17, ал. 2, т. 6 ЗНЗ и чл. 62,
ал. 2 ЗНЗ, по съображенията, изложени в т. 2
от жалбата.
Ответната страна—Министерският съвет,
чрез процесуалния си представител, изразява
становище за неоснователност на жалбата. В
ЗНЗ—чл. 20, ал. 6, са визирани начините, а не
случаите на прекратяване и възстановяване на
регистрацията на лицата, регистрирани като
активно търсещи работа. С чл. 16, ал. 3 ППЗНЗ
се доуреждат, т.е. прецизират начините за въз-
становяване на регистрацията и той напълно
съответства на чл. 3, ал. 2 и чл. 6, ал. 2 ЗНА и на
правомощията, делегирани на МС съгл. § 8, ал. 1
от ПЗР на ЗНЗ.
Върховният административен съд в настоя-
щия си състав, като обсъди доказателствата по
делото и доводите на страните, приема за уста-
новено следното:
I. По допустимостта на жалбата:
Съгласно чл. 125, ал. 2 от Конституцията
на Република България, Върховният админис-
тративен съд се произнася по спорове за за-
конността на актовете на Министерския съ-
вет. В чл. 120, ал. 2 от Конституцията е пред-
видено, че гражданите и юридическите лица
могат да обжалват всички административни
актове, които ги засягат, освен изрично посо-
чените със закон. С Решение № 21/1995 г. Кон-
ституционният съд, тълкувайки разпоредба-
та на чл. 120, ал. 2 от Конституцията във вр. с
чл. 56 от същата, съгласно който текст всеки
гражданин има право на защита, когато са
нарушени или застрашени негови права или
законни интереси, стига до извода, че обек-
тивното нарушаване или застрашаване на су-
бективното право или законен интерес на
гражданин или юридическо лице е материал-
но-правното основание, което обуславя актив-
ната процесуална легитимация на лицето да
обжалва съответния съдебно-обжалваем акт,
като практически засягането се обективира в
нарушаване на правна норма от по-висок ранг,
която обжалваният административен акт на-
рушава. При обжалване на нормативни акто-
ве правният интерес се обуславя от съществу-
ващата възможност за неправомерно засяга-
не на права или законни интереси на гражда-
нин или юридическо лице. Тъй като законите
в широк смисъл са нормативни актове с висо-
ка степен на абстрактност и засягат неогра-
ничен кръг лица, то не е необходимо доказва-
не на пряк и личен интерес от страна на жал-
боподателя. С оглед изложеното, жалбата е
процесуално допустима.
II. По съществото на правния спор:
Жалбата е частично основателна.
По т. 1. В текста на чл. 20, ал. 6 ЗНЗ е пред-
видена хипотезата, при която регистрацията,
прекратена на някои от посочените в този текст