Държавен вестник, бр. 62, 2020 г., стр. 18

СТР.  18	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  62
указа като действителен акт и следователно 
при неговата липса не е налице завършен, 
т.е. действителен, правен акт. В решението 
си съдът използва термините „валидност“ и 
„действителност“ като синоними, тъй като 
на въпрос дали отказът за приподписване се 
отразява на валидността на указа е отговорил, 
че „приподписването е конститутивен елемент 
за действителността на указа“.
В процесуалното право обаче валидност-
та (действителността) на съдебния акт (и то 
само когато съответният процесуален закон 
изрично урежда нищожността като порок на 
съдебните актове) не се свързва непременно 
с компетентността на неговия издател, а и с 
други изисквания, обуславящи действителност-
та на властническото волеизявление на съда.
По настоящото дело терминът „валид-
ност“ е използван от вносителя на искането 
в неговия процесуален аспект, свързван с 
преценката за вида и тежестта на порока, с 
който са обременени немотивираните съдебни 
актове. Процесуалната уредба, която включва 
регламентация на пороците на подлежащите 
на обжалване съдебни актове, обаче е от ком-
петентност на законодателя (Решение № 16 от 
16.06.1998 г. по к.д. № 7/1998 г., Решение № 27 
от 15.10.1998 г. по к.д. № 20/1998 г., Решение 
№ 9 от 24.10.2002 г. по к.д. № 15/2002 г., Реше-
ние № 6 от 8.05.2003 г. по к.д. № 23/2002 г., Ре-
шение № 4 от 16.06.2009 г. по к.д. № 4/2009 г.). 
При това, както се излага в Решение № 16 от 
1998 г., преценката на законодателя при съз-
даване на процесуалната уредба се основава 
и на „съображения със значение на проце-
суални ценности, каквито са бързината на 
правораздаването, процесуалната дисциплина 
и процесуалната икономия“, т.е. на фактори, 
които се преценяват на плоскостта на зако-
нодателната целесъобразност.
Валидността като качество на съдебния 
акт, обуславящ неговата нищожност като 
порок (и то най-тежкия), не е уредена във 
всички отрасли на процесуалното право. В 
гражданския процес нищожността, схващана 
най-общо като липса именно на валидност (на 
основания, които поради липса на изрична 
законова уредба са изведени от съдебната 
практика по тълкувателен път – например 
некомпетентност на органа, нарушаване 
на изискването за форма или пълна не-
разбираемост на властническата воля), е 
предвидена изрично като най-тежкия порок 
на първоинстанционните (чл. 270, ал. 1 и 2 
ГПК) и въззивните решения (чл. 281, т. 1 и 
чл. 293, ал. 4 ГПК) и този порок може да се 
предяви не само по пътя на обжалването, 
но и безсрочно чрез иск или възражение. 
В административното съдопроизводство, в 
което субсидиарно се прилагат правилата на 
ГПК, също е предвидена възможност каса-
ционната инстанция да обяви нищожността 
на оспореното пред него първоинстанционно 
решение (чл. 221, ал. 5 АПК). В наказателно-
то съдопроизводство обаче нито въззивният, 
нито касационният съд имат правомощието 
да обявят обжалвания първоинстанционен 
или въззивен акт за нищожен (невалиден), 
а независимо от тежестта на порока само 
да го отменят, като върнат делото за ново 
разглеждане (чл. 334, т. 1, чл. 335, ал. 2, 
респ. чл. 354, ал. 1, т. 5 НПК). Конкретно 
по отношение на значението на мотивите 
и последиците от липсата на такива разпо-
редбата на чл. 348, ал. 3, т. 2 НПК изрично 
квалифицира този порок като съществено 
нарушение на процесуалните правила, което 
по смисъла на чл. 354, ал. 3, т. 2 НПК е осно-
вание касационният съд да отмени присъдата 
и да върне делото за ново разглеждане на 
първата или въззивната инстанция, а според 
чл. 335, ал. 2 НПК е основание въззивният 
съд да върне делото на първоинстанционния. 
Казаното обосновава извода, че действащото 
законодателство не позволява да се изведе 
универсално правило относно изискванията 
за валидност (в процесуален смисъл) на съ-
дебните актове, приложимо за различните 
области на съдопроизводството, подчиняващи 
се на различни процесуални правила. Както 
вече беше посочено, преценката за вида и 
тежестта на порока, от който страдат немо-
тивираните съдебни актове, и за правните 
последици от този порок е от компетентността 
на законодателя, който е свободен да го уре-
ди по един или друг начин по съображения 
от законодателна целесъобразност (изрично 
подчертано в практиката на съда по отноше-
ние на процесуалното законодателство – на-
пример Решение № 12 от 4.10.2012 г. по к.д. 
№ 4/2012 г. и Решение № 6 от 27.03.2018 г. по 
к. д. № 10/2017 г.), позволяваща му свобода 
на преценката за постигане на легитимна 
цел, каквато в случая е недопускане на не-
мотивирани съдебни актове. Законодателят 
е обвързан от установения в чл. 121, ал. 4 от 
Основния закон конституционен императив, 
от който произтича санкционирането на 
този порок като конституционно нетърпим. 
Определянето на средствата за отстранява-
не на това недопустимо от гледна точка на 
Конституцията състояние е въпрос на зако-
нодателна преценка.
По изложените съображения съдът намира, 
че на поставения от пленума на Върховния 
административен съд въпрос № 4 „Валидни ли 
са „актовете на правораздаването“ по смисъ-
ла на чл. 121, ал. 4 от Конституцията, които